Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

05 грудня 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив: - визнати громадський будинок-магазин непродовольчих товарів, який розташований за адресою: [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ; - визнати за [PERSON] право власності на громадського будинку-магазину непродовольчих товарів, який розташований за адресою: [ADDRESS] . 09 грудня 2024 року ухвалою суду позов залишено без руху для усунення недоліків. 12 грудня 2024 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (справа 339/483/24). 24 січня 2025 року представником відповідача [PERSON] подано відзив на позов. 04 березня 2025 року представник позивача Томин С.В. звернувсядо суду з позовом до [PERSON] , в якому просив визнати за [PERSON] право власності на частку житлового будинку та земельної ділянки, площею 0.1947 га по [ADDRESS] , як майно, набуте під час шлюбу. Ухвалою суду від 05 березня 2025 року прийнято позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майнадо розгляду та відкрито загальне позовне провадження (справа 339/69/25). 10 лютого 2025 року представник позивачки [PERSON] , адвокат Ощипок В.С., звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просив: - зобов`язати відповідача невідкладно усунути перешкоди в користуванні її майном: громадським будинком-магазином непродовольчих товарів, який розташований за адресою: [ADDRESS] , звільнивши таке; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн та судові витрати. 12 лютого 2025 року ухвалою суду позов залишено без руху для усунення недоліків. 19 лютого 2025 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (справа 339/40/25). 06 березня 2025 року представником позивача Томином С.В. подано заяву про об`єднання позовних вимог. 13 березня 2025 року представником позивача Томином С.В. подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив визнати нежитлове приміщення (магазин непродовольчих товарів, позначений літ. А) загальною площею 168,2 м.кв. за адресою: [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] та стягнути судові витрати. 02 квітня 2025 року ухвалою суду об`єднано в одне провадження цивільну справу № 339/40/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном та відшкодування моральної шкоди із справою № 339/483/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю. Ухвалою суду від 08 квітня 2025 року об`єднано в одне провадження цивільну справу 339/69/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна та цивільну справу № 339/483/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. 16 травня 2025 року судом у підготовчому засіданні призначено проведення процедури врегулювання спору за участю судді протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали, провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 12 червня 2025 року провадження у справі відновлено, цивільну справу передано до канцелярії суду для автоматизованого розподілу для визначення іншого складу суду відповідно до ст. 33 ЦПК України. 12 червня 2025 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Сметанюка В.Б. Ухвалою суду від 16 червня 2025 року суддею Сметанюком В.Б. прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном та відшкодування моральної шкоди. Враховуючи об`єднання позовів, заяви про збільшення позовних вимог в остаточному варіанті позивач за первинним позовом [PERSON] просив: - визнати громадський будинок-магазин непродовольчих товарів, який розташований за адресою: [ADDRESS] його особистою приватною власністю; - визнати за ним право власності на частку житлового будинку загальною площею 107 м.кв. за адресою [ADDRESS] ; - визнати за ним право власності на частку земельної ділянки з кадастровим номером 2610292001:01:006:0021 площею 0,1947 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою [ADDRESS] ; - судові витрати покласти на відповідачку [PERSON] . За зустрічним позовом [PERSON] просила: - зобов`язати [PERSON] невідкладно усунути перешкоди в користуванні її майном: громадським будинком-магазином непродовольчих товарів, який розташований за адресою: [ADDRESS] , звільнивши таке; стягнути з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на її користь моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн. та судові витрати. В обґрунтування первинного позову [PERSON] зазначив, що він з 19.09.1992 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] , який рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 31.10.2024 року розірвано. В період перебування в шлюбі подружжя набуло наступне майно: 1) магазин непродовольчих товарів загальною площею 168,2 м.кв. за адресою: [ADDRESS] ; 2) житловий будинок загальною площею 107 м.кв. за адресою [ADDRESS] із земельною ділянкою з кадастровим номером 2610292001:01:006:0021 площею 0,1947 га для його будівництва і обслуговування. Щодо комерційної споруди - магазину непродовольчих товарів вказує, що право власності зареєстровано у 2018 році на [PERSON] , проте, незважаючи на це, збудована будівля виключно на його кошти. Так, в 2012 році він поїхав закордон на роботу та всі зароблені гроші витрачав на будівництво комерційної споруди, при цьому колишня дружина не брала жодної участі, ні особистої трудової, ні фінансової у цьому будівництві. Окрім того, їхні шлюбні відносини були припинені задовго до 2021 року, як вказано у рішенні суду про розірвання шлюбу, а саме з 2012 року, з часу його виїзду на заробітки у росію, оскільки від тоді він вимушено приїжджав лише кілька разів, вони не спілкувалися та будь-яких відносин не підтримували. Відтак, оскільки з 2012 року вони проживали окремо, шлюбних відносин не підтримували, а відповідачка з того часу не брала жодної участі у будівництві вказаної споруди, натомість будівництво здійснювалося виключно ним і за його кошти, то вважає, що магазин непродовольчих товарів, який розташований за адресою: [ADDRESS] є його особистою приватною власністю. Щодо визнання за ним права власності на частку житлового будинку загальною площею 107 м.кв. за адресою [ADDRESS] таземельної ділянки для його будівництва і обслуговування вказує наступне. Технічний паспорт на зазначений будинок виготовлено 18.07.2005 року, а 29.07.2005 року рішенням виконавчого комітету Тисівської сільської ради за № 3 «Про визнання права власності» було розглянуто заяву відповідачки від 27.07.2005 року і технічний паспорт та визнано за нею право власності на будинковолодіння по [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку, літньої кухні, стайні, стодоли, вбиральні та інших господарських будівель. 16.09.2005 року Івано-Франківським ОБТІ зареєстровано право власності [PERSON] на вказане будинковолодіння та видано свідоцтво про право власності. При цьому право власності на дане житло виникло у відповідачки як на новостворене майно у 2005 році. Зважаючи, що будівництво житлового будинку здійснювалося, завершено, здано в експлуатацію та здійснено його державну реєстрацію за час перебування їх з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі, то вказане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ними на рівні частки. За відповідачкою також зареєстровано в порядку безоплатної приватизації право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2610292001:01:006:0021 площею 0,1947 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Статті 377 ЦК України та 120 ЗК України імперативно передбачають перехід права власності на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості. Відтак, хоч спірна земельна ділянка набута у власність відповідачкою, однак на ній знаходиться будинок, що є спільною власністю подружжя і який підлягає поділу, то до нього, позивача, переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності будинку. 24.01.2025 та 31.03.2025 представниками відповідачки-позивачки [PERSON] адвокатами Ощипком В.С. і [PERSON] подано відзиви на об`єднаний позов, в яких просять у його задоволенні відмовити повністю в зв`язку з безпідставністю позовних вимог, а також пропуском строків позовної давності. Зазначають, що земельна ділянка з кадастровим номером 2610292001:01:006:0021 площею 0,1947 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , була виділена дідусеві відповідачки-позивачки [PERSON] [PERSON] для будівництва, а у подальшому рішенням № 8 від 07 червня 1980 року включено спізабудівником її батька [PERSON] . Відтак, саме вони, дідусь і батько, будували вказаний будинок, про що відомо позивачеві. Вказаний житловий будинок збудовано орієнтовно в 1982-1983 роках, а у 1988 році, задовго до одруження сторін, батько [PERSON] вже отримав дозвіл на будівництво поруч сараю. Після одруження вони відразу пішли проживати до цього будинку. За життя дід [PERSON] не встиг оформити право власності, а батько написавши заповіт на [PERSON] , теж право власності на себе не оформив, вирішивши, щоб дочка відразу оформляла майно на себе (а.с. 164-167 т. 1, 185-188 т. 2). 08.04.2025 року позивачем за первинним позовом [PERSON] та 27.11.2025року його представником адвокатом Томином С.В. подано до суду письмові пояснення, в яких вказано, що право власності відповідачки на спірне будинковолодіння по [ADDRESS] , виникло 16.09.2005 року, тобто під час перебування їх у шлюбі, як на новостворене нерухоме майно, а не в порядку спадкування. Право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування вказаного будинку [PERSON] також набула під час шлюбу, а будь-яких належних і допустимих доказів того, що вказане майно належало її батькові і отримане нею в порядку спадкування чи дарування не надано (а.с. 200-201 т. 2). В обґрунтування зустрічного позову представники відповідачки [PERSON] адвокати Ощипок В.С. та Годись Н.В. зазначили, що сторони по справі з 19.09.1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі. У подальшому між ними зникло взаєморозуміння, повага, з`явилися різні погляди на сімейне життя, відтак, з 2021 року вони не проживали разом як подружжя, не вели спільного господарства, а після того як 30.08.2024 року [PERSON] побив [PERSON] , про що було подано заяву в поліцію, подальше збереження шлюбу стало неможливим. За заявою позивачки рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 31.10.2024 їхній шлюб розірвано. У подальшому [PERSON] продовжив чинити перешкоди [PERSON] у користуванні громадським будинком-магазином непродовольчих товарів, який розташований за адресою: [ADDRESS] , зазначаючи, що має на це правові підстави, та вказуючи, що це спільне майно, а інколи, що воно його особисте. Так, з жовтня 2024 року [PERSON] поміняв замки та перекрив воду до приміщень, де вона здійснювала підприємницьку діяльність. Натомість, він в своїх цілях користувався електроенергією, за яку не хотів здійснювати оплату, тож позивачці приходили листи-попередження про відключення. Відтак, вона була змушена звернутись до надавача послуг із заявою про відключення будівлі від електромережі. Позивачка позбавлена доступу до свого приміщення, а також не має змоги здійснювати у своєму ж приміщенні підприємницьку діяльність, в зв`язку з чим вона неодноразово викликала працівників поліції. Таке тривале порушення її прав призвело до того, що вона почала переживати, у неї опустились руки, вона стала знервована, погано спати. Окрім того вказує, що відповідач [PERSON] самовільно зайняв земельну ділянку, яка межувала поруч та здійснив на ній самочинне будівництво. Вважає, що негативне сприйняття факту порушення її прав наклало свій відбиток на її організм, дії відповідача суттєво порушують її права та законні інтереси, а тому вона змушена звернутися до суду за їх захистом (а.с. 1-4 т. 2). В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Томин С.В. первісний об`єднаний позов підтримали в повному обсязі, просили його задоволити, відносно задоволення зустрічного позову заперечили. [PERSON] додатково пояснив, що фактично не проживав сім`єю з [PERSON] з 2012 року відколи поїхав на заробітки в рф. Приїжджав дуже рідко, один раз на 2-3 роки, з 2014 року розпочав будівництво комерційного майна по [ADDRESS] , на яке витрачав усі свої кошти. Хоч всі документи на це приміщення оформлені на відповідачку, проте жодної участі у будівництві вона не брала, виготовленням документації займався він та будував за свої власні гроші. З 2019 року здійснює там підприємницьку діяльність, зокрема, працює СТО, магазин продуктів, перукарня, сплачує рахунки за світло, вивіз сміття, а також там проживає. За заявою відповідачки було припинено електропостачання в приміщенні в зимовий період, далі вона вирвала електропроводку, вибила вікна. Після цього він поміняв замки у дверях і доступу до цього приміщення вона не має. Щодо житлового будинку вказав, що вони пішли проживати туди з часу народження дочки. Це була просто вибудована коробка під хату: стіни, дах, дерев`яні вікна, відсутня вода. Вони з колишньою дружиною облагородили одну кімнату і так почали там проживати. В подальшому працювали та робили капітальний ремонт, реконструкцію, яку закінчили в 2010 році. Зареєстрованим він там ніколи не був, натомість є зареєстрованим в будинку своєї матері в м. Болехів. Також вказав, що через часті перетини кордону змінював прізвище зі Струсь на Павлів. Представники відповідачки-позивачки [PERSON] адвокати Ощипок В.С. і [PERSON] у судовому засіданні заперечили щодо задоволення позовних вимог за первісним об`єднаним позовом, натомість, зустрічний позов підтримали. Вказали, що житловий будинок по [ADDRESS] був побудований дідом та батьком [PERSON] ще до шлюбу сторін, а всі роботи по подальшому його благоустрою робилися виключно [PERSON] . В технічному паспорті вказано, що в 1988 році вже був побудований житловий будинок, та видано дозвіл на будівництво сараю. Земельна ділянка була виділена дідові, що підтверджується виписками з погосподарської книги. Право власності на житловий будинок виникло у батька відповідачки-позивачки у 1988 році, коли він був збудований, але зареєстровано право власності [PERSON] тільки у 2005 році як спадкоємицею. Додатково вказали, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом. Відповідачка за первинним позовом [PERSON] , даючи пояснення в судовому засіданні вказала, що житловий будинок по [ADDRESS] був повністю збудований її дідом та батьком, [PERSON] нічого там не робив і гроші не вкладав. Виготовленням документів на цей будинок теж займався батько. Вулиця Грушевського в с.Тисів - це колишня [ADDRESS] . Батько після смерті діда став власником двох будинків: по [ADDRESS] і старої хати по [ADDRESS] . Їй від батьків перейшов будинок по [ADDRESS] . Вона з 2003 року займалася підприємницькою діяльністю, має магазин автозапчастин і заробляє гроші. До 2020 року вони з колишнім чоловіком проживали разом в цьому будинку, але він коли хотів їхав, коли захотів приїжджав, спільного бюджету не було, грошей для сімейних потреб він не передавав, мав дуже багато боргів. Ремонт будинку робила вона за власні кошти, в 2019 році дочка із зятем перекривали дах. Будівництвом нежитлового комерційного приміщення по [ADDRESS] теж займалася вона за власні кошти, організовувала роботи, наймала майстрів. Вказала, що твердження позивача [PERSON] , про те, що вона там нищила проводку, вікна, не відповідають дійсності, такого не було. [PERSON] поміняв замки і фізично перешкоджає їй в доступі до комерційного приміщення. А тому вона зверталась в РЕМ для припинення подачі електроенергії та викликала поліцію. Наразі комерційну діяльність в цьому приміщенні здійснює тільки [PERSON] , оскільки вона не має доступу до приміщення та товару, який залишився в магазині. Свідок [PERSON] , що являється двоюрідним братом позивача [PERSON] , в судовому засіданні пояснив, що з часу одруження [PERSON] з сім`єю проживав в буд. [ADDRESS] . Цей будинок був непоштукатурений, покритий шифером, з дерев`яними вікнами, з облаштованою однією кімнатою, де вони проживали, без води і каналізації. Він допомагав [PERSON] в роботі біля будинку, привозив щебінь, пісок, інші будматеріали. Це був будинок батька [PERSON] . Другий поверх з трьох кімнат в будинку будувався пізніше десь 2010 році, також робили фасад. Вказав, що вони були в дуже дружніх стосунках, ходили в гості один до одного, поки [PERSON] не поїхав в Сибір. Щодо комерційного приміщення, то воно будувалося з 2012-2013 років за братові кошти, а також кошти, які брат зичив в нього в борг. Зараз він йому винен десь 16000 доларів. [PERSON] приїжджав раз в півтора-два роки, займався будівництвом, повертав борги. [PERSON] щодо будівництва до нього не зверталася жодного разу, нічого не замовляла в нього і не оплачувала. Йому відомо, що зараз в комерційному приміщенні функціонує СТО, продуктовий магазин. Раніше [PERSON] продавала там автозапчастини, а потім перестала. Вважає, що зараз вона не має доступу до комерційного приміщення. З якого часу сторони не проживають разом йому не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав, що проживає в [ADDRESS] та перебуває в дружніх стосунках з позивачем [PERSON] . Пояснив, що в 2007-2008 роках він з братом на замовлення [PERSON] робив реконструкцію, ремонти в будинкупо [ADDRESS] , зокрема, робили другий поверх, міняли перестінки, сходову клітку. Їх закликав на роботу [PERSON] і він платив гроші, а [PERSON] давала обіди, її батько теж там був. В 2021 році він перекривав дах будинку, в той час там були і [PERSON] , і [PERSON] , дочка і зять. [PERSON] платила за дах і кімнати на другому поверсі. Вказав, що цей житловий будинок був побудований батьком [PERSON] . На будівництві комерційного приміщення по [ADDRESS] він теж з іншими майстрами працював періодично від початку зведення і до завершення будови, робив фундамент, зводив стіни, накриття, викінчувальні роботи. Його замовляв [PERSON] і він з ним розраховувався особисто або передавав гроші іншими людьми, коли був закордоном. [PERSON] будівництвом комерції не цікавилася і там ніколи не бувала, він її не бачив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав, що з позивачем [PERSON] знайомі вже 27 років, перебувають в дружніх стосунках, дружили сім`ями. Пояснив, що [PERSON] до того, поки поїхав в рф на роботу, їздив бусом в Італію як перевізник, привозив звідти різну сантехніку, плитку для їхнього з [PERSON] будинку, де вони проживали. Також [PERSON] робив там ремонти, наймав майстрів, а потім поїхав на роботу в Сибір, почав будівництво комерційного приміщення. Він на замовлення [PERSON] привозив деревину на будову. Бачив двічі як [PERSON] приїздила на будівництво комерційного приміщення та контролювала будову. Йому невідомо, хто власник житлового будинку, але побудований він вже давно, десь до 1990 року, казали, що власник батько [PERSON] . Десь з 2016-2017 років [PERSON] вже не жив з [PERSON] , а жив в недобудованому комерційному приміщенні, на свята, Різдво, Великдень, приходив до нього в гості, з сім`єю не святкував. В комерційному приміщенні [PERSON] мала магазин автозапчастин, а потім закрила. Свідок [PERSON] , що є мамою позивача [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що її син в 1992 році одружився, був студентом, свого майна не мав і пішов жити до жінки в с.Тисів. Будинок по [ADDRESS] , збудований дідом і батьком [PERSON] , був повністю придатний для життя, мав чотири викінчені кімнати з меблями, веранду та кладовку. Хрестини внучки робилися в цій хаті. На час одруження син працював на радіозаводі у Івано-Франківську, потім у школі, мав якісь машини, десь їздив. Пізніше він поїхав на заробітки в росію, але з того не було ніякого толку. Коли він приїжджав, то влаштовував скандали, бив [PERSON] . Вони не живуть разом десь з 2019 року. Реконструкцію другого поверху житлового будинку робила внучка з своїм чоловіком за свої гроші. Комерційне приміщення будувалося у період їхнього шлюбу, [PERSON] теж займалася будівництвом. [PERSON] мала там магазин автозапчастин, та перукарню якою опікувалася внучка. Проте [PERSON] забрав у них приміщення та вигнав орендарів, та почав сам здійснювати підприємницьку діяльність в тому приміщенні. Свідок [PERSON] , вказавши, що є кумою сторін по справі та перебуває з ними в дружніх стосунках, в судовому засіданні пояснила, що вони знайомі з студентських років, була в них на весіллі, потім стала кумою. Станом на 1992 рік будинок по [ADDRESS] був повністю збудований батьком [PERSON] . На той час це був досить гарно викінчений, з меблями, повністю придатний для життя будинок. На ті часи там було все. Хрестини дочки вони робили в цьому будинку. Вказала, що в період перебуваня їх у шлюбі вони двоє будували комерційне приміщення по [ADDRESS] , вона була на відкритті продуктового магазину, та в перукарні. Шість років тому вони були разом як сім`я в неї на ювілеї. Також, коли шість років тому в них народився внук, то вона в них була в гостях, [PERSON] був вдома, бавив внука. Свідок [PERSON] , що являється мамою [PERSON] і тещею [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що будинок по [ADDRESS] був побудований в 1988 році нею та її чоловіком. [ADDRESS] і [ADDRESS] це одна і та сама адреса, той самий будинок. Коли дочка виходила заміж, то хата була повністю викінчена, з меблями, молоді на літо пішли туди жити, там робили хрестини внучці. Вказала, що вона проживає в старому будинку в [ADDRESS] , [ADDRESS] . А новий будинок по [ADDRESS] чоловік заповів дочці [PERSON] . Внучка з своїм чоловіком робили в тому будинку другий поверх. [PERSON] на перекриття даху грошей не мав. Свідок [PERSON] , що є сусідкою [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] проживає в [ADDRESS] , це той самий будинок, що і по колишньому [ADDRESS] , а у будинку по [ADDRESS] , колишня [ADDRESS] , проживає її мати [PERSON] , це їх стара хата. Будинок в [ADDRESS] будували дідо і тато [PERSON] . Вона пригадує, що допомагала там малювати підлогу. Коли [PERSON] вийшла заміж, то пішла туди жити, будинок був повністю придатним для життя, мав меблі. За час їхнього проживання в будинку змінився колір фасаду. Вислухавши учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом Глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). При цьому, суд виходить з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22). Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. За положеннями зазначеної норми при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 759/4747/16-ц (провадження № 61-4673св20) зазначено, що: «відповідно до частини шостої статті 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Зі змісту п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. При цьому суд враховує правові позиції Верховного Суду з аналогічних спорів, в яких роз`яснено, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №711/2302/18, викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24.01.2020 року в справі № справа N 546/912/16-ц (провадження № 61-36178св18), що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-2641цс15, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 19 вересня 1992 року, який 31 жовтня 2024 року рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області, що набрало законної сили, розірвано (а.с. 6-7, 174 т. 1). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 03.12.2024 року, 30 травня 2018 року за [PERSON] зареєстровано право власності на громадський будинок - магазин непродовольчих товарів, загальною площею 168,2 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8 т. 1). З виготовленого 22.01.2018 на замовлення [PERSON] технічного паспорту на громадський будинок - магазин непродовольчих товарів, що знаходиться в урочищі Пирчів с. Тисів вбачається, що до його складу входить магазин непродовольчих товарів площею 168,2 кв.м. (в технічному паспорті зазначений літерою А), ворота (№ 1), огорожа (№ 2), рік побудови - 2018 (а.с. 12-13 т. 1). Звіт про незалежну оцінку нежитлового приміщення, магазину непродовольчих товарів площею 168,2 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS] свідчить, що ринкова вартість вказаного нерухомого майна станом на 10.12.2024 року становить 1 993248,00 грн (а.с. 24-25 т. 1). Таким чином, судом встановлено, що сторони у справі під час перебування у шлюбі збудували - набули у власність нежитлове приміщення, магазин непродовольчих товарів площею 168,2 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS] , яке є спірними у даній справі, і на яке поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Сторона позивача за первинним позовом [PERSON] , заявляючи позовну вимогу про визнання громадського будинку-магазину непродовольчих товарів, який розташований за адресою: [ADDRESS] його особистою приватною власністю мала обов`язок довести суду, що спірне нерухоме майно слід вважати його особистою власністю. Позивач [PERSON] в позовній заяві та в судовому засіданні стверджував, що в 2012 році він виїхав на заробітки в рф і з того часу в них з відповідачкою [PERSON] припинилися шлюбні відносини, вона не брала жодної участі у будівництві комерційної споруди, натомість будівництво здійснено виключно за його кошти. При з`ясуванні обставин походження грошових коштів на придбання спірного майна, та інших обставин, які мають значення при поділі майна подружжя, судом встановлено наступне. З копії свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] вбачається, що 15.11.2010 року [PERSON] змінив прізвище на Павлів, про що складено відповідний актовий запис № 11 (а.с. 205 на звороті т. 1). Довідка з місця роботи, додаткова угода до трудового договору, інформація з Державної прикордонної служби України, копія паспорта для виїзду закордон свідчать, що позивач [PERSON] ( [PERSON] ) дійсно періодично працював на півночі рф з 2012 по 2019 роки (а.с. 197-205 т. 1). Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осібпідприємців та громадських формувань від 22.07.2022 року, а також Витягом з Реєстру платників єдиного податку від 05.12.2019 року стверджується, що 28.08.2019 [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець, натомість [PERSON] зареєстрована як фізична особапідприємець з 26.11.2003 (а.с. 9-11 т. 1, а.с. 91 т. 2). Таким чином судом встановлено, що в період перебування у шлюбі та будівництва спірного нежитлового приміщення обоє сторін по справі були працевлаштованими та отримували дохід. Так само, не знайшло свого підтвердження матеріалами справи, показами свідків твердження позивача [PERSON] про припинення шлюбних відносин з [PERSON] з 2012 року. Надані позивачем [PERSON] товарні чеки, видаткові накладні на придбання будівельних матеріалів не є належними доказами набуття права власності, а можуть бути лише підставою для відшкодування коштів (а.с. 206-215 т. 1). Відтак, позивачем [PERSON] не доведено належними доказами, що нерухоме майно - громадський будинок-магазин непродовольчих товарів, який розташований за адресою: [ADDRESS] створено виключно ним за його особисті кошти і за час їхнього з відповідачкою окремого проживання у зв`язку з припиненням шлюбних. Отже, оскільки презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована позивачем [PERSON] , то це нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін по справі та підлягає поділу між ними порівну шляхом визнання за кожним права власності на 1/2 його частини. Щодо позовної вимоги про визнання за [PERSON] право власності на частку житлового будинку загальною площею 107 м.кв. за адресою [ADDRESS] та на частку земельної ділянки з кадастровим номером 2610292001:01:006:0021 площею 0,1947 га для будівництва і обслуговування вказаного житлового будинку суд зазначає наступне. Судом встановлено, що рішенням Тисівської сільської ради № 8 від 07 червня 1980 року включено співзабудівником в документацію, видану на будівництво житлового будинку [PERSON] (дідові відповідачки) його сина [PERSON] (батька відповідачки) та продовжено термін будівництва житлового будинку до 07 червня 1982 року; також із змісту рішення вбачається, що [PERSON] рішенням сільської ради № 14 від 24 жовтня 1974 року було виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку (а.с. 168 т. 1). Проектна документація на будівництво вказаного житлового будинку виготовлено на замовлення [PERSON] і [PERSON] (а.с. 169-170 т. 1). Рішенням Тисівської сільської ради № 6 від 11.02.1988 року [PERSON] надано дозвіл на будівництво сараю (а.с. 173 т. 1). 25.04.1988 року виготовлено будівельний паспорт на будівництво сараю, де забудівником вказано [PERSON] та проект розміщення господарських будівель на ділянці, на якому зазначено поряд вже збудований спірний будинок (а.с. 171-172 т. 1). Копіями записів з погосподарської книги № 5 за 1991-1995 роки Тисівського старостинського округу стверджується, що за [PERSON] облікується домогосподарство [ADDRESS] (а.с. 18-19, т. 3) особовий рахунок № [NUMBER] , а [PERSON] - домогосподарство [ADDRESS] , особовий рахунок № [NUMBER] . Також вказано, що [PERSON] ( [PERSON] ) 30.08.1989 року вибула на навчання (а.с. 20-21 т. 3). З записів з погосподарських книг № 4 та № 5 за 1996-2000 роки Тисівського старостинського округу вбачається, що за [PERSON] облікується одне господарство особовий рахунок № [NUMBER] (а.с. 24, т. 3), а [PERSON] інше домогосподарство особовий рахунок № [NUMBER] (а.с. 36-37 т. 3). Адреси господарств не вказано. З запису з погосподарських книг № 4 та № 5 за 2001-2005 роки вбачається, що за [PERSON] облікується житловий будинок за адресою [ADDRESS] , особовий рахунок [NUMBER] (а.с. 42-43, т. 3), а за [PERSON] - будинок за адресою [ADDRESS] , особовий рахунок [NUMBER] (а.с. 55-56, т. 3). У всіх наступних записах погосподарських книг вказано, що за [PERSON] облікується житловий будинок за адресою [ADDRESS] , а за [PERSON] - будинок за адресою [ADDRESS] . Також з запису з погосподарської книги № 5 за 2016-2023 роки Тисівського старостинського округу вбачається, що за [PERSON] облікується господарство за адресою [ADDRESS] , рік побудови житлового будинку зазначено 1990 (а.с. 61-62, т. 3). Про те, що відповідачка-позивачка [PERSON] є дочкою [PERSON] свідчать копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] та свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , відповідно до якого вона змінила прізвище з Павлів на [PERSON] (а.с. 174 т. 1). Копія заповіту, складеного 18.05.2004 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Тисівської сільської ради та зареєстрованого в реєстрі за № 32 свідчить, що [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно заповів дочці [PERSON] (а.с. 100 т. 4). 29.07.2005 року рішенням виконавчого комітету Тисівської сільської ради за № 3 «Про визнання права власності», розглянувши заяву [PERSON] від 27.07.2005, технічний паспорт, визнано за нею право власності на будинковолодіння по [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку, літньої кухні, стайні, стодоли, вбиральні та інших господарських будівель та видано свідоцтво про право власності, яке 16.09.2005 року зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ (а.с. 124, 132-133 т. 1). З виготовленого 18.07.2005 року на замовлення [PERSON] технічного паспорту на житловий будинок по [ADDRESS] вбачається, що до його складу входить житловий будинок площею 147,7 кв.м. (в технічному паспорті зазначений літерою А), літня кухня (літера В), стайня та стодола (літера В/Г), вбиральня (літера Д), криниця (№ 1), ворота (№ 2), огорожа (№ 3, № 4), роком побудови будинку вказано1988рік (а.с. 4-7 т. 4). Витягом з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку підтверджується, що за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2610292001:01:006:0021 площею 0,1947 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с. 125 т. 1). Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] посилався на те, що право власності на житловий будинок загальною площею 107 м.кв., що знаходиться за адресою [ADDRESS] та на земельну ділянку, на якій він розташований набуте та зареєстроване за [PERSON] в 2005 році, тобто за час його шлюбу з нею, а тому є спільним сумісним майном подружжя, частки в якому кожного із подружжя є рівними. Статтею 41 Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчинятищодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 2 ст.331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Отже, сам факт реєстрації в 2005 році права власності [PERSON] на спірний житловий будинок, за доведеності його побудови в 1988 році її батьком [PERSON] та дідом [PERSON] до моменту реєстрації шлюбу між сторонами, не дає підстав уважати, що житловий будинок загальною площею 107 м.кв., що знаходиться за адресою [ADDRESS] та земельна ділянка, на якій він розташований є спільною сумісною власністю подружжя. Твердження позивача [PERSON] про те, що він здійснював будівництво, ремонтні роботи у спірному житловому будинку також не знайшли свого підтвердження в суді. При цьому суд зазначає, що участь особи у проведенні ремонтних робіт, поліпшенні житлового будинку та інших приміщень, в силу ст. 16 ЦК України, надає право вимагати не визнання права власності, а відшкодування витрат на ремонт чи покращення (у випадку належної доведеності обставин таких витрат). Саме такий правовий висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду від 15 грудня 2021 року у справі № 463/5008/17. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що під час спільного подружнього життя з [PERSON] вони разом за спільні кошти будували спірний житловий будинок, у передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України порядку, позивачем [PERSON] суду не надано, натомість, матеріалами справи, показами свідків достеменно встановлено, що спірний будинок був побудований в 1988 році дідом та батьком відповідачки [PERSON] , ще до укладення сторонами шлюбу в 1992 році, а тому не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання за [PERSON] права власності на частку житлового будинку загальною площею 107 м.кв. за адресою [ADDRESS] та на частку земельної ділянки з кадастровим номером 2610292001:01:006:0021 площею 0,1947 га для будівництва і обслуговування вказаного житлового будинку, як похідної вимоги. Щодо застосування строку позовної давності. Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України). В суду відсутні підстави для застосування наслідків пропуску позовної давності до позовних вимог про поділ комерційного приміщення, оскільки спір відносно майна виник після розірвання шлюбу в 2024 році, а тому позовна давність не пропущена. Також враховуючи, що позовні вимог про визнання житлового будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя не підлягають до задоволення, тому відсутні підстави для застосування строку позовної давності. Щодо зустрічних позовних вимог, суд зазначає наступне. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Судом встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі ними збудовано - набуто громадський будинок-магазин непродовольчих товарів, який розташований за адресою: [ADDRESS] , право власності на який зареєстроване за [PERSON] . В ході судового розгляду презумпція права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] не спростована, а тому це нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін та підлягає поділу між ними порівну шляхом визнання за кожним права власності на 1/2 його частини. Таким чином, в ході поділу спільного сумісного майна подружжя кожен із сторін має право на 1/2 частку цього нежитлового приміщення. За змістом статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном. В ході судового розгляду з письмових матеріалів справи, показів свідків встановлено та не спростовано стороною позивача [PERSON] , а фактично визнано [PERSON] в судовому засіданні, що [PERSON] внаслідок його дій (зміна замків до дверей) доступу до приміщення [ADDRESS] не має, а також не може забрати свій товар, відповідно не може здійснювати там підприємницьку діяльність, а відтак, несе матеріальні і моральні збитки. На підтвердження своїх доводів відповідачкою-позивачкою надано відповіді Відділення поліції № 1 (м. Долина) Калуського районного відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області на її звернення на спецлінію 102 та на адвокатський запит її представника [PERSON] . Зокрема, з відповіді на адвокатський запит вбачається, що в період з серпня 2024 року по лютий 2025 року від [PERSON] надійшло 5 звернень на спецлінію 102, а саме: 30.08.2024року надійшло повідомлення від [PERSON] про те, що її колишній чоловік [PERSON] вчинив з нею конфлікт, ображав та наніс їй декілька ударів в область голови; 20.11.2024 року повідомлення від [PERSON] про те, що в неї виник конфлікт з невідомими особами, які не хочуть покинути комерційне приміщення, що їй належить; 21.12.2024року повідомлення [PERSON] , в якому вона просить направити наряд поліції, оскільки до приміщення магазину прийшов колишній чоловік та вчиняє з нею конфлікт, погрожує, не впускає до приміщення, яке їй належить; звернення ЄО № 8059 повідомлення від [PERSON] про те, що вона не може потрапити в комерційне приміщення магазину автозапчастин по [ADDRESS] , оскільки [PERSON] поміняв замки; 24.01.2025року - повідомлення від [PERSON] про те, що колишній чоловік [PERSON] без її відома змінив замки до приміщення по [ADDRESS] і вона не може туди зайти (а.с. 6-10 т. 2). Оцінивши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, сукупність наданих сторонами доказів в їх взаємозв`язку і достатності, їх належність та допустимість, суд дійшов висновку, що відповідачка [PERSON] має право безперешкодно користуватися об`єктом своєї власності, при цьому неодноразові її звернення до поліції свідчать про створення перешкод у користуванні вказаним майном, а тому порушене право [PERSON] підлягає захисту. За таких обставин, встановивши, що [PERSON] є власником частини громадського будинку-магазину непродовольчих товарів по [ADDRESS] , тому має право користуватися та розпоряджатися цим майном, проте [PERSON] , чинить їй перешкоди у користуванні цим майном, суд дійшов висновку, що дана позовна вимога підлягає до задоволення частково, а саме зобов`язавши позивача-відповідача [PERSON] усунути перешкоди в користуванні [PERSON] частиною вказаного приміщення, звільнивши його. Водночас відповідачкою [PERSON] заявлено вимогу про відшкодування 100000,00 грн моральної шкоди, яка була завдана неправомірними діями [PERSON] .. Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Судом встановлено та підтверджено показами свідків, те що [PERSON] було достеменно відомо, що комерційне приміщення магазин оформлений на [PERSON] як власника, яка здійснювала в ньому підприємницьку діяльність та здавала в оренду приміщення під перукарню. Однак, [PERSON] не вирішивши спору щодо власності комерційного приміщення в правовій площині в грубій формі порушив фундаментальне право [PERSON] на приватну власність, захопивши комерційне приміщення (магазин), змінивши замки, фізично не допускаючи [PERSON] , сам почав здійснювати підприємницьку діяльність в даному приміщенні та брати орендну плату з орендарів. Тому, суд враховує доводи відповідачки-позивачки [PERSON] щодо наявності підстав для відшкодування їй моральної шкоди, які заподіяні протиправними діями [PERSON] щодо перешкоджання у користуванні її власним нерухомим майном та товаром, нездійсненні більше року підприємницької діяльності у захопленому [PERSON] комерційному приміщенні, що призвело до емоційних страждань та зумовило обставини, які вимагали від неї додаткових зусиль організації власного життя та ведення бізнесу. Таким чином, суд вважає обґрунтованими доводи позивачки за зустрічним позовом [PERSON] на підтвердження факту заподіяння їй позивачем [PERSON] моральних страждань, проте розмір заявленої суми є надмірним. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, з урахуванням характеру та обсягу моральних страждань, завданих неправомірними діями [PERSON] , їх тривалості, наслідків та інших негативних впливів, з урахуванням обставин справи, суд дійшов висновку, що з останнього на користь [PERSON] необхідно стягнути моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн, що відповідатиме вимогам розумності та справедливості, а в решті вимог слід відмовити за необґрунтованістю. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: approved