Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

В жовтні 2025року [PERSON] звернувся до Роздільнянського районного суду Одеської області з позовною заявою до Спільного підприємства «Вітмарк Україна» в формі товариства з обмеженою відповідальністю, в якій просив суд: стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.07.2016 по 11.07.2025 року у розмірі 258 775,65 грн. та стягнути на його користь судові витрати. Позов обґрунтовує тим, що він, [PERSON] , перебував в трудових відносинах з у період з 16 вересня 2013 року до 11 березня 2016 року з відповідачем - СП «Вітмарк-Україна» ТОВ на посаді водія навантажувача. В подальшому, під час оформлення пенсії за віком, він дізнався від Пенсійного фонду України, що за липень 2015 року роботодавцем не були сплачені внески на його загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що призвело до порушення його прав у зв`язку із чим він звернувся до суду по захист порушених прав. Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 31 липня 2024 року у цивільній справі №511/4120/23 за його позовом до Спільного підприємства «Вітмарк-Україна» в формі товариства з обмеженою відповідальністю стягнуто зі Спільного підприємства «Вітмарк Україна» в формі товариства з обмеженою відповідальністю на його користь не нараховану та не виплачену заробітну плату за липень 2015 року в сумі 2096,43 грн. з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Зобов`язано Спільне підприємство «Вітмарк Україна» в формі товариства з обмеженою відповідальністю нарахувати йому, виходячи з розміру заробітної плати за липень 2015 року, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та сплатити на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку за липень 2015 року. На виконання зазначеного вище рішення суду відповідач Платіжною інструкцією №11180 від 11.07.2025 р. сплатив на його користь 1 614,25 грн. Разом з тим наведені обставини свідчать про порушення відповідачем його прав на своєчасне одержання винагороди за працю, передбачених статтею 43 Конституції України. З аналізу правових норм, передбачених ст.ст.116, 117 КЗпП слідує, що відповідач, з вини якого йому не була виплачена при звільненні належна заробітна плата в сумі 2096,43 грн., зобов`язаний був виплатити йому середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку. Проте відповідач свого обов`язку виплатити йому середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку не виконав. Оскільки він був звільнений 11.03.2016 року, то розрахунки середньої заробітної плати слід проводити виходячи із його заробітної плати, нарахованої у січні та лютому 2016 року. Згідно довідки СП «Вітмарк-Україна» ТОВ від 17.11.2023 р. №476 розмір його заробітної плати за останні два місяці робот, а саме за січень і лютий 2016 року сумарно становив 4362,06 грн. (2218,56 грн. + 2143,50 грн.). Фактично відпрацьованих робочих днів у січні 2016 року було 19, у лютому 2016-21, що загалом становить 40 днів. Отже його середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення сумарно заробітку за два повні місяці роботи - 4362,06 грн. на загальну кількість робочих днів за цей період - 40 і становить 109,05 грн. Таким чином за час затримки розрахунку при звільненні з 12.03.2016 по 11.07.202 підлягає стягненню з відповідача середній заробіток у розмірі 258 775,65 грн (109,05 грн. (середньоденна заробітна плата) х 2373 (число робочих днів)). Процесуальні дії суду. Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 15.10.2025 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху, у зв`язку з несплатою судового збору за вимогу, щодо зобов`язання відповідача Спільного підприємства «Вітмарк Україна» в формі Товариства з обмеженою відповідальністю стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.07.2016 по 11.07.2025 року у розмірі 258 775,65 грн. (а.с.14-15) 05.11.2025 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про усунення недоліків позовної заяви, в якій позивач просить звільнити його від сплати судового збору, оскільки в нього відсутній сумарний дохід за 2024 рік, що в свою чергу перешкоджає йому сплатити судовий збір у визначеному ухвалою суду від 15.10.2025 року розмірі. На підтвердження відсутності доходу, позивачем долучено до заяви довідку від 20.02.2025 року з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за 2024 рік (а.с.18-19) Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 06.11.2025 року відкрито провадження по справі, клопотання [PERSON] про звільнення від оплати судового збору задоволено, звільнено [PERSON] від сплати судового збору. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення (а.с.25-26). Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 17.11.2025 року судове засідання, призначене на 24 листопада 2025 року о 10:30 год. та всі подальші судові засідання постановлено проводити в режимі відеоконференції за участю представника відповідача - адвоката Павленко Ірини Володимирівни поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою системи відеоконференцзв`язку «ВКЗ» (а.с.39). Заяви та клопотання учасників судового розгляду. 22.11.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача - адвоката Павленко Ірини Володимирівни надійшов відзив на позовну заяву з додатками, в якому відповідач посилається на невірні розрахунки здійсненні позивачем та не погоджується зі строком затримки, який застосовується позивачем при розрахунку середньої заробітної плати за час затримки, тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю (а.с.44-47). 09.12.2025 на адресу суду від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, який позивач просив приєднати до матеріалів справи та відхилити заперечення відповідача, викладенні ним у Відзиві на позовну заяву (а.с.59-61) 16.12.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача - адвоката Павленко Ірини Володимирівни надійшли заперечення на відповідь на відзив, разом з додатками на яких відповідач грунтує свою позицію (а.с.70-73,78-82) 20.01.2026 року позивач [PERSON] надіслав на адресу суду заяву із процесуальних питань, в якій, зокрема просить відхилити заперечення відповідача (а.с.86-89) 03.02.2026 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача - адвоката Павленко Ірини Володимирівни надійшли письмові пояснення на заяву позивача із процесуальних питань (а.с. 97-100). Позиція сторін в судовому засіданні. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибув, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність та підтримання позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача адвокат Павленко І.В. яка перебувала в судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги не визнала, просила суд в задоволені позовних вимог відмовити повністю з мотивів, викладених у відзиві, запереченнях на відповідь на відзив та врахувати мотиви, що викладені нею в останніх письмових поясненнях. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, що застосував суд та висновки суду за результатами судового розгляду. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. [PERSON] , перебував в трудових відносинах у період з 16 вересня 2013 року до 11 березня 2016 року з відповідачем - СП «Вітмарк-Україна» ТОВ, працював на посаді водій навантажувача, що було встановлено Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 31 липня 2024 року. Цим же Рішенням на користь [PERSON] стягнуто зі Спільного підприємства «Вітмарк Україна» в формі товариства з обмеженою відповідальністю не нараховану та не виплачену заробітну плату за липень 2015 року в сумі 2096,43 грн. з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Зобов`язано Спільне підприємство «Вітмарк Україна» в формі товариства з обмеженою відповідальністю нарахувати мені, виходячи з розміру заробітної плати за липень 2015 року, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та сплатити на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку за липень 2015 року (а.с.3-7). У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішення суду було добровільно виконано відповідачем лише 11 липня 2024 року, що підтверджується Платіжною інструкцією №11180 від 11.07.2025 р. про сплату на користь позивача суми у розмірі - 1 614,25 грн. (а.с.8) Так, спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що при звільненні позивача розрахунок з ним своєчасно не проведено. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення Позивача з роботи) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Цією нормою Кодексу на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. Окремо обумовлено, що в разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Водночас, невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнені відповідної суми відшкодування в судовому порядку. Разом з тим ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Отже, з аналізу наведених правових норм слідує, що відповідач, з вини якого позивачу не була виплачена при звільненні належна заробітна плата в сумі 2096,43 грн., зобов`язаний був виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку. Проте відповідач свого обов`язку щодо виплатити позивачу середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку не виконав. Верховний Суд України в постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс13 зазначив, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100). Згідно пункту 1 Порядку № 100, він застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. У відповідності до наведеного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування середнього заробітку за весь час затримки, який обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємтва, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку № 100). Оскільки позивач був звільнений 11.03.2016 року, то розрахунки середньої заробітної плати слід проводити виходячи із заробітної плати, нарахованої за останні два календарні місяці, а саме у січні та лютому 2016 року. Так, згідно довідки СП «Вітмарк-Україна» ТОВ від 17.11.2023 р. №476 розмір заробітної плати [PERSON] , за останні два місяці робот, а саме за січень і лютий 2016 року сумарно становив 4362,06 грн. (2218,56 грн. + 2143,50 грн.) Фактично відпрацьованих робочих днів у січні 2016 року - 19, у лютому 2016 -21 що загалом становить 40 днів. (а.с.9). Таким чином середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення сумарного заробітку за два повні місяці роботи - 4362,06 грн. на загальну кількість робочих днів за цей період 40, і становить - 109,05 грн. Час затримки розрахунку при звільненні, за позицією позивача, з 12.03.2016 року по 11.07.2025 року і розраховується таким чином: 109,05 грн. (серередньоденна заробітна плата) х 2373 (число робочих днів) = 258 775,65 грн. Відповідач СП «Вітмарк-Україна» ТОВ, в свою чергу, оспорюючи заявлений [PERSON] розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, зазначає, що розмір середнього заробітку й сам розрахунок здійснені позивачем невіврно та вказує, що оскільки позивач припинив свої трудові відносини з відповідачем 11.03.2016 року, то для розрахунку середньої заробітної плати повинна враховуватись лише сума заробітної плати за січень 2016 року у розмірі 780,48 грн., а не 2218,56 грн., адже 1438,08 грн. з них, на думку відповідача, не є заробітною платою, а є нарахуванням за відпустку у січні 2016 року, що підтверджується розрахунковим листом за грудень 2015 року, в якому відображена нарахована відпустка за січень 2016 року, що відповідно до абз. 20 пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100 не враховується при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці. Отже, на думку відповідача, при розрахунку середньої заробітної плати позивачем було хибно використано суму 1438.08 грн., виплачену у січні 2016 року, оскільки це була виплата за відпустку. Проте такі доводи відповідача судом відхиляються, з огляду на наступне. Відповідно до положень частини третьої ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, відповідачем не надано жодного письмового доказу на підтвердження того, що позивач перебував у відпустці в зазначений розрахунковий період. Зокрема, в довідці СП «Вітмарк-Україна» ТОВ від 17.11.2023 р. №476, що міститься в матеріалах справи (а.с.9), відсутня інформація про здійснену позивачу у грудні 2015 року та січні 2016 року виплату коштів, пов`язаних із відпусткою. Також зазначена довідка не є належними доказом на підтвердження надання відпустки, оскільки відповідно підпункту 1.2 пункту 1 Наказу Державного комітету статистики України від 05.12.2008 р. №439 затверджено типову форму «Наказу (розпорядження) про надання відпустки» за формою № П-3. Водночас є безпідставними доводи відповідача у Відзиві про те, що розрахунковий лист за грудень 2015 року підтверджує нарахування позивачу відпускних у січні 2016 року, адже останній заперечує обставини перебування у відпустці, у той час як розрахунковий лист за грудень 2015 року не є належним доказом на підтвердження його перебування у відпустці і пов`язаних із нею грошових виплат, оскільки, як зазначалося вище, таким доказом може бути наказ (розпорядження) про надання позивачу відпустки за формою № П-3, який відповідачем суду не було надано. Також, нормами статті 110 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця при кожній виплаті заробітної плати повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Проте зазначений розрахунковий лист не містить підпису особи про ознайомлення з його змістом, внаслідок чого можна припустити, що цей розрахунковий лист був створений відповідачем під час розгляду справи в суді, з метою уникнення відповідальності. Наведене спростовує доводи відповідача про характер проведених позивачу виплат у січні 2016 року, а тому, суд вважає, що позивачем вірно зазначено при здійсненні розрахунку суму 2218,56 грн., як заробітна плата за цей період. Крім того, відповідач, не погоджуючись з заявленими позовними вимогами, у Відзиві зазначає, що позивач працював на посаді водія навантажувача відповідно до змінного графіку, що випливає із розрахункових листків, які додані до Відзиву і, на думку відповідача, при розрахунку середньої заробітної плати позивачем було хибно використано робочі дні, оскільки він виконував роботу на умовах погодинної оплати та відповідно до розрахункових листів за січень та лютий 2016 року відпрацював 169 годин, а тому під час розрахунку середнього заробітку має враховуватися показник середньогодинної заробітної плати, а не сердньоденної. Проте суд відхиляє такі доводи відповідача, оскільки в силу ст. 21 КЗпП України умови праці визначаються трудовим договором. Розрахункові листи за січень та лютий 2016 року, на які посилається відповідач на підтвердження умов погодинної оплати праці, суд вважає неналежним доказом, оскільки такі не містять підпису позивача про ознайомлення з їхнім змістом, внаслідок чого можна припустити, що ці розрахункові листи були створені відповідачем під час розгляду справи в суді, з метою уникнення відповідальності. До того ж, рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 31.07.2024 року у справі №511/4120/23 підтверджено, що при розрахунку середньої заробітної плати [PERSON] , судом використано показник середньоденного заробітку, а не середньогодинного. При цьому відповідач зазначене судове рішення з підстав здійснення неправильного розрахунку судом в апеляційному порядку не оскаржував. Відповідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Наведене спростовує доводи відповідача щодо умов праці і середньогодинного показника заробітної плати позивача при розрахунку його середньої заробітної плати, адже судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що останній працював за поденним робочим графіком. Таким чином обставини, на які відповідач посилається у своєму Відзиві в наведеній частині, є не доведеними. Крім того відповідач не погоджується із строком затримки розрахунку при звільненні та у своєму Відзиві зазначає, що частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців». Отже, за висновком відповідача строк, за який повинен бути виплачений середній заробіток за час затримки, становить максимально 6 місяців, а не за весь фактичний час затримки. Проте, суд наголошує, що висновок відповідача є помилковим, оскільки він не грунтується на законі. Так, згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Як зазначалося вище, факт не виплати у день звільнення [PERSON] заробітної плати за липень 2015 року в сумі 2096,43 гри., з вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів, було визнано Рішенням суду і відповідачем в даному випадку не заперечується. За правилами статті 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з роботи, березень 2016 року) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо - працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Разом з тим, на час виникнення спірних правовідносин діяла редакція статті 117 КЗпП України, якою було передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Натомість наведена відповідачем нова редакція статті 117 КЗпП України набула чинності 19.07.2022 року, а тому не може бути застосована до спірних правовідносин, які виникли 12.03.2016. Більше того, зазначена відповідачем нова редакція вказаної норми закону об`єктивно звужує права позивача на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що у відповідності до статті 22 Конституції України не допускається. Частиною 4 статті 3 ЦПК України передбачено, що закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Таким чином до спірних правовідносин мають застосовуватися норми статті 117 КЗпП України в редакції до 19.07.2022 року, оскільки такі правовідносини виникли 12.03.2016, тобто на наступний день після звільнення позивача, а тому право позивача на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні не може бути звужене чи скасоване. Також є безпідставними доводи відповідача, викладені у Відзиві щодо звернення позивачем до суду за захистом порушених прав більше ніж через сім років. З цього приводу суд, зазначає наступне. Так, зі змісту позовної заяви підставою звернення до суду по захист порушених прав позивача став факт виплати останньому відповідачем 11.07.2025 року належної при звільненні заробітної плати за липень 2015 року, що була стягнута рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 31.07.2024 року у справі №511/4120/23. При цьому про не виплату належної позивачу заробітної плати, останній дізнався випадково у 2023 році, під час оформлення пенсії за віком, коли органи Пенсійного фонду України відмовили йому у її призначенні через несплату страхових внесків роботодавцями, у яких позивач працював і серед яких є зокрема, відповідач - СП «Вітмарк-Україна» ТОВ. Зазначені вище обставини відповідачем у Відзиві не заперечуються та підтверджуються рішенням суду від 31.07.2024 року у справі №511/4120/23. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 виснувала, що середній заробіток за ст. 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 31.07.2024 року у справі №511/4120/23 підтверджено недобросовісну винну поведінку відповідача, який заперечував проти виплати належної позивачу заробітної плати за липень 2015 року. Так суд в своєму рішенні від 31.07.2024 року встановив, що заробітна плата позивача за липень 2015 року не була нарахована відповідачем та відповідач оспорює взагалі право позивача на отримання заробітної плати за цей період. Зазначені обставини відповідачем визнаються, адже у Відзиві відповідач зазначає: «3) Відповідач заперечував проти права позивача на оплату заробітної плати за липень 2015 року, а тому факт порушення цього права та відповідна сума були визнані Роздільнянським районним судом Одеської області лише під час судового розгляду справи №511/4120/23». Наведене свідчить, що відповідач, істотно порушив права позивача на оплату праці, оскільки тривалий час нехтував своїм обов`язком виплати належної позивачу заробітної плати, у т.ч. під час звільнення, за що і має нести відповідальність, передбачену законом. Водночас є необґрунтованими доводи відповідача про те, що сума невиплаченої позивачу заробітної плати за липень 2015 року є більш як у сто разів меншою від суми середнього заробітку за час затримки її виплати при звільненні, оскільки матеріалами справи підтверджено, що в частині невиплати позивачу належної заробітної плати за липень 2015 року відповідач діяв з умислом, адже тривалий час усіляко перешкоджав такій виплаті і замість добровільної виплати належних позивачу коштів він довів справу до суду. Втім, поза увагою відповідача залишились збитки, яких позивач зазнав через невиплату відповідачем належних йому коштів, а також несплату внесків на його загальнообов`язкове державне соціальне страхування, внаслідок чого позивач був позбавлений пенсії за віком. Також є безпідставними та необґрунтованими доводи відповідача у Відзиві про те, що: «6) Лише після спливу 9 місяців після набрання чинності (10.09.2021 р.) рішенням Роздільнянським районним судом Одеської області від 31.07.2024 по справі №511/4120/23 про стягнення заробітної плати судовим рішенням законної сили [PERSON] звернувся до виконавчої служби (12.06.2025 р.) з метою примусового виконання рішення. А до того часу [PERSON] не було вжито жодних заходів та не було вжито жодних дій щодо отримання належної йому до сплати заробітної плати...», адже зазначені доводи спростовуються приписами статті 129-1 Конституції України, відповідно яких судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Згідно ч. 1 ст. 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу, як суд першої інстанції. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. З аналізу наведених норм слідує, що виконання судового рішення від 31.07.2024 по справі №511/4120/23 є обов`язком відповідача, внаслідок невиконання якого судом було видано виконавчий лист, що був звернений [PERSON] до примусового виконання. Верховний Суд в постанові від 23 січня 2018 року у справі №273/212/16-ц дійшов правового висновку, що обов`язок доказування при вирішенні трудових спорів покладений на роботодавця. Відповідно частин 1, 5 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Отже, відповідачем не доведені обставини, що зазначені у Відзиві, а тому судом не сприймаються і відхиляються, як такі що виходять за межі позовних вимог. Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.07.2016 року по 11.07.2025 року в розмірі 258775,65 гривень, заявлені правомірно та грунтуються на Законі, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved