Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання інформації такою, що є недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, зобов`язання до вчинення дій. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідач [INFO] [PERSON] у мережі інтернет на особистій вебсторінці за адресою: [INFO] опублікував відео контент під назвою « [INFO]» В даному відео, [PERSON] стверджує наступне: 02 хв.:10 сек. «Щоб ніхто не говорив що [PERSON] голослівний, ми знову звернемось за допомогою до мого телефона попри це скажу ще що у [PERSON] є такий помічник [PERSON] , ми про нього теж детальніше зупинимось, але є ще й силова підтримка, так ви правильно почули, силова підтримка. У [PERSON] є силова підтримка це [PERSON] . Давайте детальніше .» 02 хв.:47сек. «Громадянин України [PERSON] , уродженець міста Єреван, Вірменія, він прибув у місто Ужгород під час повномасштабного вторгнення, разом з ним прибула група осіб це громадянин України [PERSON] він прописаний на Харківщині, уродженець теж не України і разом з ним прибула також група підтримки це права рука [PERSON] це [PERSON] , уродженець міста Харків.» Крім, цього [INFO] на своєму YOUTUBE каналі: [INFO] за посиланням [INFO] [PERSON] опублікував ще одне відео під назвою « [INFO]. », де звучить наступне твердження: 0:15 «Але зараз хто прийшов? [PERSON] прийшов, він використавши всі комунікації, контакти, кримінальні контакти, [PERSON] , він зайшов на ринок, але ще раз кажу цей ринок зробив ще цинічнішим, ще більш безпрецедентним, тобто трафік іде на 14 років, 16 років, щоб ви розуміли, 18 їх залишають. Кол-центри ідуть скеровані власне на українців. Нагадаю хто не в темі, лише долучився, [PERSON] - це людина котра взяла бійців ММА, бійців з боротьби, і приїхала з Харківщини аби покривати злочини [PERSON] . [PERSON] - це не кримінальний авторитет, це воєнком [INFO], полковник. І власне [PERSON] залякав [PERSON] , залякав воєнкома Закарпаття ……. ….Кол-центри це [PERSON] …. .» [INFO] каналі: [PERSON] в продовження попередніх відео на своєму YOUTUBE [INFO] за посиланням [INFO] опублікував чергове відео під назвою «[PERSON] 4. Адреси коло-центрів. Як воєнком Ужгорода віджимає бізнеси для конкурентів і веде колл-центри», де стверджує наступне: 0:5«Отже ще раз по одному з напрямків [PERSON] - кол центрів. Мені писали що у нього немає кол центрів, але у нього є кол центри, якщо [PERSON] говорить що в нього є кол центри, значить вони є . Це [ADDRESS] , це [ADDRESS]» Аналогічні відео розміщені також на сторінці [PERSON] в соціальній мережі ТікТок [INFO] за посиланням: [INFO] [PERSON] вважає, що [PERSON] поширив недостовірну негативну інформацію щодо позивача, яка принижує честь та гідність останнього а також наносить шкоду його діловій репутації. Станом на 08.10.2025 відеоролики переглянули понад 6000 осіб. Окрім цього, відеоролики розповсюдили на інших інтернет ресурсах, що свідчить про значну кількість їх переглядів. Внаслідок поширення неправдивої інформації мало місце порушення особистих немайнових прав на повагу до гідності і честі, ділової репутації позивача, оскільки така інформація спотворила та принизила [PERSON] з боку громадськості та суспільства. Застосовуючи обман та наклеп, відповідач намагається переконати значну кількість громадян у протиправних діях позивача які він ніколи не вчиняв, у нібито спочатку «силовій підтримці [PERSON] » а в подальшому в «залякуванні [PERSON] », « залякуванні воєнкома Закарпаття », що в тому числі є навіть суперечливими твердженнями, оскільки мова йде спочатку ніби-то про «силову підтримку» а в наступному відео вже про «залякування», організації «колл центрів які завдають шкоди українцям» та причетність до якихось незрозумілих адрес які за даними реєстру не мають відношення до позивача. Відповідно ця інформація не відповідає дійсності. Позивач є громадянином України, не має жодних відносин з [PERSON] , не надає йому послуг з охорони, не співпрацює з ним та ніколи не надавав останньому «силову підтримку», тим більше не є організатором якихось «колл-центрів» чи «трафіків». Діяльності пов`язаної з послугами телефонії підприємство позивач не проводить. Жодних підозр зі сторони правоохоронних органів позивач не отримував. Жодних заяв щодо вчинення позивачем залякування ані від [PERSON] ані від воєнкома Закарпаття на адресу правоохоронних органів не надходило, про існування таких позивачу не відомо. Позивач не притягувався до кримінальної відповідальності за кримінальні правопорушення і не перебуває під слідством. Разом з цим прив`язка імені [PERSON] до «колл-центрів», « силової підтримки [PERSON] », «покривання злочинів [PERSON] » «залякування [PERSON], залякування воєнкома Закарпаття» - є образливим та таким, що ганьблять його честь та гідність, наносять позивачу репутаційну шкоду. За даними відкритого пошукового запиту в мережі інтернет на сайті [INFO] встановлено, що за адресою вказаною у відео від [INFO], а саме [ADDRESS] жодних юридичних осіб пов`язаних з [PERSON] немає, позивач не має відношення до заявлених у відео адрес взагалі. Крім цього в відеороликах опублікованих відповідачем містяться фотографії позивача опубліковані без його згоди. Висловлювання відповідача, які описані, що стосуються позивача, за формою є твердженнями та наклепом. Не можна розцінювати ці висловлювання як критику, бо в них відсутня конструктивна оцінка дій або вчинків, за які позивач міг бути підданий цій критиці. Позивач наголошує, що наявні лише констатація факту. Поширена відповідачем інформація, яка не відповідає дійсності, стосується безпосередньо позивача і має безумовним наслідком порушення його немайнових прав. Розповсюджена інформація стосовно позивача, яка не відповідає дійсності, висловлена в брутальній, принизливій для позивача та непристойній формі, порочить його честь, гідність та ділову репутацію, позивач змушений вислуховувати безпідставні претензії зі сторони партнерів ТОВ «АРМ-БУД ПЛЮС», донорів Благодійного фонду «Армерія» та з боку особистих знайомих, які повірили в інформацію, поширену відповідачем. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 10.10.2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. 18.03.2025 року представниця відповідача подала до суду відзив на позовну заяву. 24.03.2025 року представниця позивача подала до суду відповідь на відзив. Представниця позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала суду пояснення аналогічні викладеним у мотивах позовної заяви, просить задовольнити позов. Додатково зазначила, що інформація відповідачем подається від себе без посилань на першоджерела. Персональні дані не можна поширювати навіть з офіційних джерел. Родинні зв`язки теж є інформацією, що стосується приватного життя, та є конфіденційною інформацією. Представниця відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечила, просить відмовити в задоволенні позову, оскільки такий є безпідставним та необґрунтованим з огляду на таке : Позивач є активним громадським діячем, тому межі допустимої критики у його діяльності є значно ширшими. Питання, які стосуються його роботи, участі в соціальних проектах та благодійних процесах, становлять суспільний інтерес; позивач не довів завдання будь-якої шкоди честі, гідності чи діловій репутації, оскільки не надав жодного документа, який би підтверджував негативні наслідки, з ставлення партнерів, втрату ділових зв`язків або інші об`єктивні наслідки; позиція позивача є суперечливою, оскільки він одночасно стверджує протилежні за змістом дії, нібито приписані йому відповідачем (наприклад, «силова підтримка» та «залякування»), що свідчить про відсутність у спірних висловлюваннях чіткого фактичного змісту; спірні висловлювання мають характер оціночних суджень, які відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 34 Конституції України та ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» не підлягають спростуванню та потребують доказування їх правдивості; обраний позивачем спосіб захисту - вимога видалення інформації з соціал мереж - є непропорційним і неприпустимим, оскільки суперечить ст. 34 Конституції України, ст. 10 Конвенції та позиції Верховного Суду, а по суті є формою цензури. Висловлювання відповідача ґрунтувались на відомостях, отриманих з власних джерел, подані як власні оцінки та припущення, а тому повністю відповідають нормам національного законодавства та стандартам ЄСПЛ. Крім цього з аналізу обставин викладених в позовній заяві, що саме відповідачем першочергово публічно поширено інформацію, яка відповідає дійсності та наносить шкоду діловій репутації позивачу, з такими твердженнями відповідач категорично не погоджується, оскільки суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо щоб інформація, яка розповсюджується будь ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. З огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб та будь-яка, пов`язана з цим інформація, є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Позивач стверджує, що є власником ТОВ «АРМ-БУД ПЛЮС» та співзасновником благодійної організації «БЛАГОДІЙНЕ ТОВАРИСТВО «АРМЕРІЯ», яке з перших днів війни займається допомогою Збройним Силам України, допомогою військовослужбовцям та членам їх сімей, допомогою дітям позбавленим батьківського піклування та особам похилого віку. Також вказує, що має безліч подяк та нагород за активну громадську позицію та допомогу як Збройним Силам України так і іншим організаціям. Із вказаного випливає, що позивач здійснює активну публічну громадську діяльність, та зважаючи на обставини, описані у позові, є відомим широкому колу осіб. Така особа, як і публічна особа, повинна бути готовою до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям. Окремої уваги потребує той факт, що позивач не надав жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували реальне завдання йому шкоди внаслідок поширення оспорюваної інформації. Усні твердження позивача про нібито «негативну реакцію партнерів», «зниження довіри» чи «вимушені пояснення знайомим» є суто суб`єктивним описом його особистих переживань і не можуть вважатися доказом у розумінні ст. 76-79 ЦПК України. Жодного листа від партнерів ТОВ «АРМ-БУД ПЛЮС», заяви від донорів благодійної організації, жодного задокументованого факту розірвання співпраці або навіть офіційного звернення третіх осіб до суду разом із позовною заявою надано не було. Також матеріали справи не містять доказів того, що ділова репутація позивача реально зазнала негативних наслідків. Це, до прикладу, може бути виражено в зменшенні обсягів діяльності, втрати контрактів, погіршення статусу його благодійної діяльності чи бодай формальних претензій до нього. Відсутність таких доказів свідчить про те, що позов ґрунтується не на об`єктивних обставинах, а на особистому емоційному сприйнятті критики. Представниця відповідача також зазначає, що навіть сам позивач у тексті позовної заяви наводить суперечливі епізоди, які він одночасно трактує як фактичні твердження. Зокрема, у позовній заяві міститься посилання на те, що відповідач нібито назвав його «силовою підтримкою [PERSON] », а вже в іншому відео - таким, що «залякував [PERSON] » та «залякував военкома Закарпаття». Зауважує, що такі вислови є взаємовиключними за змістом: за своєю логікою позивач або підтримує, або залякує одного й того самого посадовця, і ці дії неможливо одночасно приписувати одній особі як реальні факти. Суперечливість наведених обставин прямо свідчить про те, що йдеться не про події, які дійсно мали місце, а про вирвані з контексту фрагменти відео, які позивач самостійно трактує як фактичні твердження, хоча за своєю природою вони є суб`єктивними оцінками, припущеннями, емоційними висловлюваннями або стилістичними перебільшеннями. Вказане підкреслює відсутність у висловлюваннях відповідача конкретного та чіткого повідомлення про певний встановлений факт, який можна було б перевірити на істинність. Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Представниця відповідача звертає увагу на те, що вимоги позивача про видалення інформації платформ Facebook, TikTok, Youtube суперечить конституційному праву на свободу з поглядів та переконань. Застосування такого способу захисту як видалення інформації із соціальних мереж не тільки не переслідує основну мету - повідомлення про недостовірність поширеної інформації, але й глибоко суперечить конституційному праву на свободу своїх поглядів та переконань. Тому використання його в даному випадку є надмірним і недопустимим. Отже, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок не є підставою для захисту у судовому порядку права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Враховуючи наведене просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення учасників, дослідивши інші матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] у мережі інтернет на особистій вебсторінці за адресою: [INFO] опублікував відео контент під назвою « [INFO]» В даному відео, [PERSON] стверджує наступне: 02 хв.:10 сек. «Щоб ніхто не говорив що [PERSON] голослівний, ми знову звернемось за допомогою до мого телефона попри це скажу ще що у [PERSON] є такий помічник [PERSON] , ми про нього теж детальніше зупинимось, але є ще й силова підтримка, так ви правильно почули, силова підтримка. У [PERSON] є силова підтримка це [PERSON] . Давайте детальніше .» 02 хв.:47сек. «Громадянин України [PERSON] , уродженець міста Єреван, Вірменія, він прибув у місто Ужгород під час повномасштабного вторгнення, разом з ним прибула група осіб це громадянин України [PERSON] він прописаний на Харківщині, уродженець теж не України і разом з ним прибула також група підтримки це права рука [PERSON] це [PERSON] , уродженець міста Харків.» Крім, цього [INFO] на своєму YOUTUBE каналі: [INFO] за посиланням [INFO] [PERSON] опублікував ще одне відео під назвою « [INFO]. », де звучить наступне твердження: 0:15 «Але зараз хто прийшов? [PERSON] прийшов, він використавши всі комунікації, контакти, кримінальні контакти, [PERSON] , він зайшов на ринок, але ще раз кажу цей ринок зробив ще цинічнішим, ще більш безпрецедентним, тобто трафік іде на 14 років, 16 років, щоб ви розуміли, 18 їх залишають. Кол-центри ідуть скеровані власне на українців. Нагадаю хто не в темі, лише долучився, [PERSON] - це людина котра взяла бійців ММА, бійців з боротьби, і приїхала з Харківщини аби покривати злочини [PERSON] . [PERSON] - це не кримінальний авторитет, це воєнком [INFO], полковник. І власне [PERSON] залякав [PERSON] , залякав воєнкома Закарпаття ……. ….Кол-центри це [PERSON] …. .» [INFO] каналі: [PERSON] в продовження попередніх відео на своєму YOUTUBE [INFO] за посилання[INFO] опублікував чергове відео під назвою «[PERSON] 4. Адреси коло-центрів. Як воєнком Ужгорода віджимає бізнеси для конкурентів і веде колл-центри», де стверджує наступне: 0:5«Отже ще раз по одному з напрямків [PERSON] - кол центрів. Мені писали що у нього немає кол центрів, але у нього є кол центри, якщо [PERSON] говорить що в нього є кол центри, значить вони є . Це [ADDRESS] , це [ADDRESS]» Аналогічні відео розміщені також на сторінці [PERSON] в соціальній мережі ТікТок [INFO] за посиланням: [INFO] Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Також кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Окрім того, статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Позивач вважає, що відповідач поширив недостовірну негативну інформацію щодо позивача, яка принижує честь та гідність останнього а також наносить шкоду його діловій репутації. Станом на 08.10.2025 відеоролики переглянули понад 6000 осіб. Окрім цього, відеоролики розповсюдили на інших інтернет ресурсах, що свідчить про значну кількість їх переглядів. Внаслідок поширення неправдивої інформації мало місце порушення особистих немайнових прав на повагу до гідності і честі, ділової репутації позивача, оскільки така інформація спотворила та принизила позивача з боку громадськості та суспільства. Застосовуючи обман та наклеп, відповідач намагається переконати значну кількість громадян у протиправних діях позивача які він ніколи не вчиняв, у нібито спочатку «силовій підтримці [PERSON] », а в подальшому в «залякуванні [PERSON] », « залякуванні воєнкома Закарпаття », що в тому числі є навіть суперечливими твердженнями, оскільки мова йде спочатку ніби-то про «силову підтримку» а в наступному відео вже про «залякування», організації «колл центрів які завдають шкоди українцям» та причетність до якихось незрозумілих адрес які за даними реєстру не мають відношення до позивача. Суд, безпосередньо дослідивши інформацію, наведену в мережах інтернету, вважає, що така інформація не може бути визнана недостовірною з огляду на наступне. Відповідно до ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. У відповідності до ст.1 Закону, інформація - будь-які фактичні відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. З аналізу даної норми закону вбачається, що інформація по своїй суті повинна містити певні факти, на основі яких можна робити висновки та приймати рішення. Згідно норм статті 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. У відповідності до ЗУ «Про інформацію» в системному аналізі вбачається, що коли мова йдеться про спростування інформації, поширеної у ЗМІ, весь інформаційний масив слід поділяти на наступні категорії: власне інформацію (фактичні дані) та оціночні судження. При цьому, даним Законом дано визначення поняттю оціночним судженням, що у відповідності до ст. 20 Закону «Про інформацію» вказує, що оціночним судженням, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, оціночні судження, на відміну від інформації, не містять в собі фактів ( час, місце, подія), та не несуть в собі навантаження, оскільки носять оціночний характер та є по своїй природі судженням з того чи іншого приводу. Законодавцем між даними поняттями проведено чітку грань, з метою надання зокрема журналістам (авторам) засобам інформації в умовах побудови демократичної, розвиненої держави з пріоритетом розвитку саме європейських принципів розуміння суспільства, свободи слова та поглядів, що виключає відповідальність автора, на відміну від подання та висвітлення відповідних фактів, які відповідають дійсності, що тягнуть за собою наслідки. При цьому, слід вказати про те, що оціночні судження по своїй природі спрямовані на загал та на сприйняття аудиторією загалом даної інформації, а інформація, це фактичні дані, які тягнуть за собою відповідні наслідки та засвідчують певні факти. Дані висновки суду, знайшли своє відображення у ч.1 ст.30 Закону України «Про інформацію», де визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, оціночні судження не підлягають доведенню їх правдивості, а отже і не підлягають спростуванню. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошеної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Відтак відповідач, який висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не зобов`язаний доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції. Рішенням у справі «Ляшко проти України» від 10.08.2006 року № 21040/02 Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди, чи розглядаються як необразливі, чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими с вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що с базовою частиною права. Отже, за усталеною практикою ЄСПЛ, свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Так, зі змісту пункту 2 статті 10 Конвенції вбачається, що дана норма стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги до плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає демократичного суспільства. (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015). Таким чином, особа, яка висловлює не факти, а власні судження, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції. Аналіз змісту наведених законодавчих положень вказує на те, що не є предметом захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки поглядів відповідачів, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності факті) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського союзу з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують й гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обгрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм оцінку. При цьому, у своїй практиці Європейський Суд з прав людини розрізняє оціночні судження та факти. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень с нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року). Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Оціночними судженнями є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно\-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Так, під гіперболою слід розуміти стилістичний засіб перебільшення певних ознак чи якостей предмета, явища або дії з метою посилення художньої виразності. В основі гіперболи лежать художні перебільшення зображуваного об`єкта. (Тлумачний словник української мови https://slovnyk.me). Алегорією є втілення абстрактного поняття в конкретному художньому образі. (Великий тлумачний словник сучасної мови, https://slovnyk.me/dict/vts/алегорія). Сатирою є гостра критика окремих осіб, людських груп чи суспільства з висміюванням, а то й гнівним засудженням вад і негативних явищ у різних ділянках індивідуального, суспільного й політичного життя, суперечних із загальнообов`язковими принципами чи встановленими ідеалами. (Сатира // Енциклопедія українознавства Словникова частина: [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович . Париж Йорк : Молоде життя, 1955-1995. - ISBN 5-7707-4049-3. Метафорою є художній засіб, що полягає в переносному вживанні слова або виразу на основі аналогій, схожості чи порівняння, а також слово або вираз, ужиті в такий спосіб. (Словник української мови в 11 томах, https://slovnyk.ua/index.php? swrd=метафора). Отже, для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи. Водночас, власне судження є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми. В пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 «Про судову практику у спорах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року наведено наступний висновок: таким чином, відповідно до ст. 277 Цивільного кодексу України, є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до роз`яснень пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно з роз`ясненнями пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Статтею 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Обґрунтовуючи позов в частині визнання недостовірної інформації, поширеної в статті, позивач посилався на те, що інформація є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, а тому порушує його честь, гідність та ділову репутацію. Підставою для задоволення позову у справах про захист ділової репутації фізичної та юридичної особи є сукупність усіх обставин юридичного складу правопорушення, а саме: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. За відсутності хоча б однієї з наведених обставин підстави для задоволення позовних вимог відсутні. На думку суду, інформація, яку позивач просить визнати недостовірною, хоч і є неприємною для позивача, однак не виходить за рамки суспільної моралі, не містить неправдивих фактів, лайки, грубих порівнянь, висловлена у формі, яка не принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивача. Тому, в даному випадку, якщо позивач вважає, що оціночні судження або думки відповідача принижують його гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, він вправі скористатися наданим законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. І цей спосіб захисту своїх прав, на думку суду, буде адекватний та співмірний до стилю, форми, об`єму та суті інформації, поширеної відповідачем. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, позивач, звертаючись з позовними вимогами, не зазначив яким чином поширена щодо нього інформація порушує його особисті немайнові права, а також, всупереч частини першої статті 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження порушення його особистих немайнових прав її поширенням. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого ствердження в судовому засіданні, а тому у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed