Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

[PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.05.2022 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики на суму 20 000 доларів США строком до 02.05.2024 року. 03.05.2024 року позивачем було вручено [PERSON] письмову вимогу про повернення позики, однак отримані кошти по даний час не повернуто. Позивачу стало відомо, що [PERSON] 28.06.2024 року уклав договір дарування квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] , який було посвідчено приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Хомич В.С., реєстраційний номер 265. Згідно вказаного договору, [PERSON] передає безоплатно у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Крім цього, у вказаному договорі визначається, що сторони оцінюють дар у 200000,00 грн. та в подальшому 28.06.2024 року проведено реєстрацію права власності за [PERSON] . Вказаний договір вчинено [PERSON] відразу після отримання вимоги про повернення боргу з отриманої позики, а тому позивач вважає, що в такий спосіб [PERSON] позбувся ліквідного активу з метою унеможливлення виконання зобов`язань щодо повернення позики, відтак, на думку позивача, договір дарування має бути визнаним недійсним в судовому порядку. Враховуючи викладене, [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] , просив суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , який укладений 28.06.2024 року між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Хомич В.С., реєстраційний номер 265. Крім цього, просив застосувати правові наслідки недійсності правочину та скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23.06.2025 року відкрито провадження в цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Крім цього, відповідачам визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 26.09.2025 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Восковським Ю.О. подано до суду відзив на позовну заяву. Згідно поданого відзиву, представник відповідача вказує, що відповідачу [PERSON] нічого не відомо про зазначений позивачем договір позики і про те, яким чином це має стосуватися її, як власника майна. На підставі викладеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. В судовому засіданні представник позивача адвокат Карпук А.С. позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві. Просив задовольнити позов. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився без повідомлення причин неявки, будучи неодноразово належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання. Відзиву на позов не подав. Представник відповідача [PERSON] адвокат Восковський Ю.О. в судовому засіданні заявлений позов не визнав повністю з підстав, викладених у відзиві на позов, а тому просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку про те, що позов підставний та підлягає до задоволення. Так, судом встановлено, що 02.05.2022 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. Відповідно до п. 1 вказаного Договору позики, [PERSON] передає у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 20000,00 доларів США, а [PERSON] зобов`язується повернути суму позики в строк, встановлений договором. Згідно п. 3 вказаного Договору позики, [PERSON] зобов`язаний повернути позику у строк до 02.05.2024 року. Відповідно до письмової розписки від 02.05.2022 року, [PERSON] , на виконання умов договору позики від 02.05.2022 року, отримав в борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 20000,00 доларів США, які зобов`язувався повернути до 02.05.2024 року. Згідно письмової вимоги від 03.05.2024 року, [PERSON] звернувся до [PERSON] з вимогою виконання умов договору позики від 02.05.2022 року та повернення грошових коштів. Суду не надано доказів отримання відповідачем [PERSON] вказаної вище письмової вимоги про виконання умов Договору позики, однак суд констатує, що, станом 28.06.2024 року [PERSON] уклав Договір дарування квартири [ADDRESS] , згідно умов якого останній подарував [PERSON] належну йому на праві власності зазначену квартиру. Вказаний Договір було посвідчено приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Хомич В.С. та зареєстровано в реєстрі за № 265. Суду не надано доказів отримання відповідачем [PERSON] вказаної вище письмової вимоги про виконання умов Договору позики, однак суд констатує, що, станом на момент укладення спірного Договору дарування, минув строк виконання зобов`язання відповідачем [PERSON] минув. Відповідно до п. 1.1 Договору дарування, [PERSON] передає безоплатно у власність [PERSON] квартиру за [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав № 384838404 від 28.06.20224, власником зазначеної квартири на даний час є відповідач [PERSON] . Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] є рідною дочкою відповідача [PERSON] , що визнав представник відповідача. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Згідно вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. В той же час, приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Аналогічна правова позиція наведена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17. Водночас, у постанові від 2 червня 2021 року в справі № 904/7905/16 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначив, що особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. У постанові від 7 грудня 2018 року в справі № 910/7547/17 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам. Подібні за змістом висновки, зокрема, викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 вересня 2022 року в справі № 910/16579/20 та постанові Верховного Суду від 27 січня 2022 року в справі № 904/5963/20(904/4523/21. Як встановлено в даній справі, відповідач [PERSON] вчинив правочин щодо відчуження належної йому квартири шляхом дарування своїй дочці в період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором позивачем [PERSON] , що свідчить про ознаки фраудаторного правочину, тобто правочину, що вчинений боржником на шкоду кредитору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок про те, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). В даній справі відповідач [PERSON] , як боржник за Договором позики, безоплатно відчужив своє нерухоме майно своїй дочці [PERSON] , що, зважаючи на розмір його кредитних зобов`язань, безумовно свідчить про фраудаторність Договору дарування квартири, що, в свою чергу, дає суду підстави для визнання недійсним спірного Договору дарування квартири. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи». За змістом ст. 215 ЦК України, на звернення з позовом про визнання недійсним оспорюваного правочину, а також застосування наслідків нікчемного правочину мають право сторони правочину та заінтересовані особи. Власний інтерес заінтересованої особи може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 439/212/14-ц, від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19). Оскільки Договір дарування вчинений відповідачем [PERSON] після настання крайнього строку виконання зобов`язань за Договором позики, позивач, як заінтересована особа, вправі звертатись до суду з даним позовом метою збереження активів боржника. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23). Саме застосування наслідків недійсності правочину (реституція) як юридичний наслідок недійсності договору є належним та ефективним способом захисту порушеного права в цій справі. Тобто, для ефективного захисту інтересу у цій справі необхідно повернути спірне нерухоме майно у власність [PERSON] , зокрема застосувати правові наслідки недійсності правочину - скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Таким чином, суд повно, всесторонньо та об`єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, прийшов до висновку про те, що Договір дарування квартири від 28.06.2024 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Хомич В.С. та зареєстрований у реєстрі за № 265, слід визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Крім цього, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідачів на користь позивача понесені і документально підтверджені останнім судові витрати в сумі 1937,92 грн. в рівних долях з кожного.

Outcome: approved