Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

Представник ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» Гусєв П.В. звернувся через підсистему «Електронний суд» до Вишгородського районного суду Київської області із позовом [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу, в обґрунтування якого вказав, що 09.08.2023 року в м. Київ, по просп. Палладіна, 32/34 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Volkswagen державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та транспортного засобу DODGE державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 05.10.2023 року у справі № 759/16390/23 водія транспортного засобу Volkswagen державний номерний знак [NUMBER] [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 22.08.2023 року у справі № 759/15298/23 водія транспортного засобу Volkswagen державний номерний знак [NUMBER] [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Volkswagen державний номерний знак [NUMBER] була забезпечена за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 215171252 виданого ПрАТ «СК «ІНТЕР ПОЛІС». Потерпіла особа у дорожньо-транспортній пригоді звернулась із заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку та надала всі необхідні документи. На підставі даної заяви та наданих потерпілою стороною документів було складено страхові акти, на підставі яких позивачем була здійснена виплата страхового відшкодування у розмірі 25 000,00 грн. Представник позивача посилаючись на ст. ст. 993, 1191 ЦК України та п.п. «б» п.п. 38.1.1 п.38.1 ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зазначає, що у позивача виникло право регресної вимоги виплаченої суми страхового відшкодування до відповідача, з огляду на те, що відповідач керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії. На підставі викладеного просив стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 25 000, 00 грн., а також понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422, 40 грн. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 12.11.2025 року по справі відкрито провадження та призначено до підготовчого судового засідання. 19.01.2026 року до суду через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача адвоката Зюнькіної В.С. надійшла заява про визнання позову та розстрочення виконання рішення суду, в якій зазначила, що під час оформлення дорожньо-транспортної пригоди з`ясувалося, що по відношенню до відповідача було встановлено тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортним засобом, в зв`язку з заборгованістю по сплаті аліментів по ВП № 62529688 на підставі п.2 ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», про існування якого відповідач не знав та постанову не отримував. Відповідач визнає позов у повному обсязі, а саме визнає вимоги позивача в розмірі 25 000,00 грн., як відшкодування шкоди в порядку регресу.Однак, матеріальний стан відповідача є таким, що істотно ускладнює виконання рішення у справі, оскільки має єдине джерело доходу заробітну плату у ТОВ «ЕНЕРГО-БЕСТ», з якої сплачує аліменти у розмірі 1/4 заробітку (доходу) у відповідності до ВП № 62529688 на підставі судового наказу Чугуївського міського суду Харківської області від 08.11.2019 року. Тому, разова виплата 25 000,00 грн. очевидно неможлива в силу малого розміру доходу відповідача і недопустимості утиснення прав дитини. Відтак, зважаючи на незначний ступінь вини відповідача у виникненні даного спору, на визнання відповідачем даного позову та з огляду на його матеріальний стан просить суд розстрочити виконання рішення у даній справі на 6 місяців. Окрім того, посилаючись на ч. 1 ст. 142 ЦПК України просила повернути з державного бюджету позивачеві 50% сплаченого ним судового збору, в зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті. Представник позивача в підготовче судове засідання не з`явився, в прохальній частині позовної заяви просив розглянути справу без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач та його представник в підготовче судове засідання не з`явилися, від представника до суду надійшла заява в якій просила розглянути справу за їх відсутності, подану заяву про визнання позову та розстрочення виконання рішення суду підтримують та просять її задовольнити. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст. 12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом з постанови Святошинського районного суду м. Києва від 05.10.2023 року встановлено, що 09.08.2023 року [PERSON] , керуючи транспортним засобом Volkswagen, державний номерний знак [NUMBER] , в м. Києві, по проспекту Палладіна при перестроюванні не надав перевагу в русі транспортному засобу «Subaru» державний номерний знак [NUMBER] , який рухався по тій смузі на яку він мав намір перестроїтися та скоїв з ним зіткнення, в подальшому транспортний засіб Volkswagen, державний номерний знак [NUMBER] відкинуло на транспортний засіб «Dodge» державний номерний знак [NUMBER] , який стояв праворуч, що призвело до пошкодження транспортних засобів. Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 05.10.2023 року, яка набрала законної сили, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 850, 00 грн. Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 22.08.2023 року, яка набрала законної сили, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП та накладеного на нього адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 (три) місяці. Згідно вказаної постанови 09.08.2023 року близько 17 год. 03 хв. [PERSON] , керував транспортним засобом Volkswagen, державний номерний знак [NUMBER] , в м. Києві, по проспекту Палладіна, 32/34 будучи особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами постановою від 30.07.2021 року. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, факт вини [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та керування транспортним засобом будучи особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами є встановленою і його вина не підлягає доказуванню. Встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність транспортного засобу Volkswagen державний номерний знак [NUMBER] , була забезпечена в ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» згідно із полісом обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 215171252. 10.08.2023 року власник транспортного засобу «Dodge» державний номерний знак [NUMBER] [PERSON] звернувся до ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою про виплату страхового відшкодування, згідно якої просив здійснити відшкодування оціненої шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 09.08.2023 року на транспортному засобу «Dodge» державний номерний знак [NUMBER] . З метою визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу «Dodge» державний номерний знак [NUMBER] , 17.08.2023 року проведено його огляд, про що складено Акт огляду транспортного засобу № 10159 та ремонтну калькуляцію. Згідно заяви від 15.11.2023 року, ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» та потерпілий [PERSON] погодили суму страхового відшкодування у розмірі 25 000, 00 грн. Як вбачається із платіжної інструкції від 16.11.2023 року № 7728 ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок [PERSON] в розмірі 25 000, 00 грн., згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-2151712527 від 15.06.2023 року, страхового акту від 16.11.2023 року № 2394/10184/59/23. Згідно з ч. 2 ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». На момент вказаної дорожньо-транспортної пригоди діяв Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції від 01 липня 2004 року № 1961-IV. 20.06.2024 року набрав чинності Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 3720-IX, який введено в дію з 01.01.2025 року, та на підставі набрання чинності якого втратив чинність попередній Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року № 1961-IV. Відповідно до ч. 6 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 3720-IX від 20.06.2024 року, договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що укладені та набрали чинності до введення в дію цього Закону, продовжують діяти на умовах, що були чинними на день набрання чинності такими договорами. На договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що укладені після набрання чинності цим Законом та набирають чинності після введення в дію цього Закону, поширюються вимоги цього Закону. Дія положень цього Закону поширюється виключно на страхові випадки, які настали за договорами страхування, що набрали чинності після введення в дію цього Закону. Жодне положення цього Закону не може збільшувати будь-які зобов`язання за будь-якими випадками, що мають ознаки страхових випадків за договорами страхування цивільно-правової відповідальності, укладеними відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». В зв`язку з цим, при вирішені цієї справи суд застосовує положення Закону, який діяв в редакції чинній на момент виникнення дорожньо-транспортної пригоди (далі- Закон). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно зі ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право договору підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 993 ЦК України, до страховика, який здійснив страхову виплату (відшкодування) за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхову виплату (відшкодування), має до особи, відповідальної за завдані збитки. За правилами ст. 1191 ЦК України особа яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 38.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначений перелік підстав подання регресного позову страховика після виплати страхового відшкодування до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду. Підпунктом «б» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії. Як встановлено судом на момент дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 09.08.2023 року відносно відповідача було встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами. Отже, на підставі п.п. «б» п.п. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» набула право зворотної вимоги (регресу) до відповідача у розмірі виплаченого страхового відшкодування в сумі 25 000, 00 грн. При цьому, обставини позову відповідачем визнано в повному обсязі. Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 6 ст. 263 ЦПК України якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено порушене права позивача, яке підлягає захисту, а позов про це задоволенню. Щодо заявленого представником відповідача клопотання про розстрочення виконання рішення суду, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ч. 1 ст. 267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. З урахуванням конкретних обставин справи, розміру страхового відшкодування, що виник у відповідача, його матеріальний стан, сплати аліментів на підставі судового наказу, беручи до уваги продовження воєнного стану в Україні, суд вбачає наявність об`єктивних факторів, які можуть ускладнити виконання судового рішення, тому вважає можливим розстрочити виконання рішення суду терміном на 6 місяців шляхом сплати щомісячного платежу у розмірі 4 166, 67 грн. Крім того, позивачем представлено документальне підтвердження понесених судових витрат, які слід стягнути з відповідача. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову. Тобто, у разі визнання відповідачем позову, позивачу, який не звільнений від сплати судового збору, з державного бюджету повертається 50% судового збору, який ним сплачено при поданні позову, а із відповідача стягуються (відшкодовуються) на користь позивача інші 50% судового збору. Отже, позивачу з державного бюджету України слід повернути 50% сплаченого при подачі позовної заяви судового збору та стягнути 50% сплаченого судового збору з відповідача.

Outcome: approved