Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ярославна-1», в якій просить провести між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ярославна-1» поділ нежитлового приміщення (магазину) №42 (сорок два), загальною площею 231,5 кв. м., що знаходиться в будинку [ADDRESS] . Також просить виділити [PERSON] в натурі в самостійний об`єкт (одиницю) нерухомого майна, з присвоєнням окремої адреси, належну йому частку в праві спільної часткової власності, що становить 16/25 ідеальних частин нежитлового приміщення (магазину) № [NUMBER] (сорок два), площею 146,0 кв. м., що знаходиться в будинку [ADDRESS] та складається з: торгового залу площею 83,9 кв.м., коридору площею 20,4 кв.м., приміщення площею 5,2 кв.м., кладової площею 11,7 кв.м., туалету площею 2,4 кв.м., кладової площею 3,2 кв.м., кабінету площею 19,2 кв. м. Крім цього, просить виділити Товариству з обмеженою відповідальністю «Ярославна-1» в натурі в самостійний об`єкт (одиницю) нерухомого майна, з присвоєнням окремої адреси, належну їм частку в праві спільної часткової власності, що становить 9/25 ідеальних частин нежитлового приміщення (магазину) №42 (сорок два), площею 85,5 кв. м., що знаходиться в будинку [ADDRESS] , та складається з торгового залу площею 85,5 кв. м. Також просить припинити право спільної часткової власності [PERSON] та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ярославна-1» на нежитлове приміщення (магазин) №42 (сорок два), загальною площею 231,5 кв.м., що знаходиться в будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позову представник позивача послався на те, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 16/25 ідеальних частин нежитлового приміщення магазину № [NUMBER] , загальною площею 231,5 кв. м, що знаходиться у будинку [ADDRESS] . Право власності підтверджується договором купівлі-продажу та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зазначена частка фактично відповідає окремому нежитловому приміщенню площею 146,0 кв. м, тоді як інші 9/25 ідеальних частин належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Ярославна-1». З метою реалізації права власності позивач має намір виділити належну йому частку в натурі в окремий об`єкт нерухомого майна. Представник позивача зазначив, що згідно з висновком КП «Шептицьке міжміське бюро технічної інвентаризації» Львівської обласної ради від 28.08.2025 року існує технічна можливість поділу спірного нежитлового приміщення в натурі без порушення прав співвласників. З метою подальшого оформлення прав на новоутворений об`єкт нерухомого майна позивач звернувся до Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Шептицької міської ради із заявою про присвоєння (зміну) адреси належної йому частки. Однак, наказом № 16-45/123-25 від 17 вересня 2025 року позивачу було відмовлено у зміні адреси та роз`яснено необхідність подання додаткових документів, а саме договору про виділ (поділ) об`єкта нерухомого майна або рішення суду про виділ (поділ) майна. Таким чином, відсутність рішення суду про поділ або виділ майна унеможливлює присвоєння позивачу окремої поштової адреси та фактично позбавляє його можливості в повному обсязі розпоряджатися належним йому майном. У зв`язку з неможливістю врегулювання питання у добровільному порядку та з метою забезпечення повноцінного здійснення позивачем своїх прав як власника, представник позивача вважає звернення до суду єдиним ефективним способом захисту порушеного права, оскільки здійснення виділу частки в натурі не порушує прав та законних інтересів відповідача. Враховуючи вищенаведене, представник позивача просив позовні вимоги задовольнити. Ухвалою від 17.12.2025 у даній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 20.01.2026 сторони та їх представники в підготовче судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, у якому також зазначив, що позов підтримує у повному обсязі. Від представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Ярославна-1» Станько В. Є. до суду надійшла заява, в якій остання просила проводити розгляд даної справи без її участі, зазначивши, що позовні вимоги визнає у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на зазначені обставини, суд, у відповідності до ст. 247 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки усіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його оголошення. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Оскільки повне рішення виготовлено 28 січня 2026 року, то незважаючи на те, що судове засідання відбулося 20 січня 2026 року, датою ухвалення рішення є саме 28 січня 2026 року в силу ч. 5 ст. 268 ЦПК України. Відповідно до положень ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Оскільки визнання відповідачем позову у даному випадку не суперечить закону та не порушує права свободи та інтереси інших осіб, тому суд приходить до висновку про прийняття визнання позову відповідачем та про винесення рішення по суті справи у підготовчому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що право власності [PERSON] на 16/25 ідеальних частин нежитлового приміщення магазину № [NUMBER] (сорок два), загальною площею 231,5 кв. м, що розташований у будинку [ADDRESS] , набуте на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 04 серпня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ярославна-1» та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований у реєстрі за №1458 (а. с. 12-13). Також належність позивачу вищевказаного нежитлового приміщення у виді 16/25 ідеальних частин, підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав №438121768 від 04.08.2025 (а. с. 10). В матеріалах справи також міститься копія Технічного паспорту від 28.08.2025 на нежитлове приміщення, що за адресою: [ADDRESS] , замовником технічної інвентаризації є позивач [PERSON] . Вищевказане нежитлове приміщення (магазин), загальною площею 146,0 кв.м., складається з торгового залу площею 83,9 кв.м., коридору площею 20,4 кв.м., приміщення площею 5,2 кв.м., кладової площею 11,7 кв.м., туалету площею 2,4 кв.м., кладової площею 3,2 кв.м., кабінету площею 19,2 кв.м. (а. с. 20). Власником інших 9/25 ідеальних частин нежитлового приміщення, на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 30.12.2025 виконавчим комітетом Червоноградської міської ради є Товариство з обмеженою відповідальністю «Ярославна-1», що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №455218747 від 05.12.2025 (а. с. 11). Із копії Технічного паспорту від 28.08.2025 на нежитлове приміщення, що за адресою: [ADDRESS] вбачається, що замовником технічної інвентаризації є відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Ярославна-1». Вищевказане нежитлове приміщення загальною площею 85,5 кв. м. складається з торгового залу площею 85,5 кв. м. (а. с. 22-23). Наказом №16-45/123-25 від 17.09.2025 позивачу [PERSON] відмовлено у зміні адреси та роз`яснено необхідність подання додаткових документів, а саме договору про виділ(поділ) об`єкту нерухомого майна або рішення суду про виділ (поділ) майна. Крім того, у наказі зазначено, що оскільки об`єктом зміни адреси є нежитлове приміщення, то така зміна не може проводитись щодо вказаного об`єкта нерухомого майна, оскільки це суперечитиме положенням п.12 ст. 26-3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (а. с. 15-16). Із висновку КП Львівської обласної ради «Шептицьке міжміське бюро технічної інвентаризації» №3929 від 28.08.2025 щодо технічної можливості поділу частки з об`єкта нерухомого майна встановлено, що за технічними показниками об`єкт нерухомого майна може бути поділено в натурі на окремі об`єкти нерухомого майна. Крім цього, з вищевказаного висновку вбачається, що внаслідок проведеного поділу може бути новоутвореним об`єкт 1 нерухомого майна загальною площею 85,5 кв. м та об`єкт 2 нерухомого майна загальною площею 146,0 кв. м. (а. с. 6). Представник позивача просить здійснити поділ вказаного нерухомого майна та виділити належну позивачу частку вищевказаного нежитлового приміщення в натурі в окрему інвентарну одиницю, припинивши право спільної часткової власності на вищевказане нежитлове приміщення. При ухваленні рішення суд керується наступним. Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт. Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з частинами першою, другою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Частиною третьою статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Статтею 367 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що нерухоме майно, яке є предметом даного спору належить на праві спільної часткової власності співвласникам - [PERSON] (16/25 ідеальних частин нежитлового приміщення) та Товариству з обмеженою відповідальністю «Ярославна-1» (9/25 ідеальних частин нежитлового приміщення), що підтверджується витягами №438121768 від 04.08.2025, №455218747 від 05.12.2025 з Державного реєстру речових прав. Позивач просить виділити належне йому вищевказане нежитлове приміщення в окреме нежитлове приміщення, припинивши право спільної часткової власності. Представник відповідача позов визнає, проти виділення не заперечує. Як зазначено вище норми статті 358 ЦК України надають право співвласнику на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі N 501/2148/17 зазначив, що виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття "поділ" та "виділ" не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Також Верховний Суд у постанові від 17 травня 2022 року у справі № 570/2438/19 (провадження 61-11448св20) зазначив, що виділ з нерухомого майна частки як самостійного об`єкта повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами, що, зокрема, встановлюється за результатами проведення будівельно-технічної експертизи та висновку щодо технічної можливості виділу. Допустимим доказом про технічну можливість поділу в натурі об`єкта нерухомого майна є висновок експерта або уповноваженого суб`єкта господарювання саме щодо технічної можливості такого поділу. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 445/442/16. Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. У постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1443цс16 Верховний Суд виснував, що частиною першою ст. 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частці в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Системний аналіз правових норм статей 183, 358, 364 ЦК України дає підстави для висновку про те, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Оскільки учасники спільної часткової власності мають право власності на зазначене майно пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен виділити його співвласнику таку частину житлового будинку та нежитлових будівель, яка відповідає розміру та вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Схожі за змістом висновки щодо виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, викладені у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 205/9065/15-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 173/1607/15-ц, від 12 березня 2020 року у справі № 127/5835/16-ц, від 22 лютого 2020 року у справі № 279/4966/16-ц, від 16 червня 2021 року у справі № 369/6871/16-ц, від 15 травня 2024 року у справі № 309/3900/16-ц. Звертаючись до суду з даним позовом на підтвердження заявлених вимог представник позивача надав висновок КП Львівської обласної ради «Шептицьке міжміське бюро технічної інвентаризації» №3929 від 28.08.2025, щодо технічної можливості поділу частки з об`єкта нерухомого майна, згідно з яким за своїми технічними характеристиками об`єкт нерухомості передбачає можливість поділу в натурі, внаслідок якого можуть бути утворені два самостійні об`єкти нерухомого майна, а саме: об`єкт № 1 загальною площею 85,5 кв. м. та об`єкт № 2 загальною площею 146,0 кв. м. Матеріали справи не містять доказів, які б спростовували вищевказаний висновок або підтверджували те, що спірний об`єкт нерухомості неможливо виділити в натурі. Негативних наслідків для відповідачів за результатами виділу нерухомого майна, що є предметом даного спору, судом не встановлено. Тому суд вважає, що у даному випадку наявна технічна можливість для виділення вищевказаної частки в натурі. Таким чином, аналізуючи вищенаведені обставини, враховуючи викладені вимоги законів та досліджені письмові докази, беручи до уваги те, що позивачу [PERSON] належить 16/25 частки вказаного нежитлового приміщення, при цьому є технічна можливість виділити таку частку в натурі, суд приходить висновку, що права позивача, як власника частки нежитлового приміщення, підлягають захисту в судовому порядку шляхом виділення частки із спільної часткової власності вказаного нежитлового приміщення та припинення права спільної часткової власності на нього. Відтак, на підставі наведеного та

Outcome: approved