Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

Позивач ТОВ «ВІН ФІНАНС» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Обґрунтовує позов тим, що 08.10.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту №349777. Відповідно до індивідуальної частини договору №349777 про надання фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна» надав відповідачу позику у сумі 7000 грн. шляхом перерахування на рахунок відповідача безготівковим шляхом. Відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики, внаслідок чого у нього виникла заборгованість. 12.04.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу №1, на підставі якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором. 30.01.2019 року укладено додаткову угоду №11 та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги №12 від 30.01.2019 року про те, що на умовах зазначеного договору право вимоги до низки боржників, в тому числі до [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту №349777 від 08.10.2018 року, перейшло до нового кредитора ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». 25.07.2024 року відповідно протоколу загальних зборів №1706 перейменовано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС». Відповідно до розрахунку заборгованості на дату укладення договору відступлення права вимоги №1 від 12.04.2018, загальна сума заборгованості відповідача перед новим кредитором складає 16280 грн., а саме, сума основного боргу - 4000 грн., сума боргу за процентами - 2160 грн., сума боргу за пенею і штрафами 10120 грн. Позивач стверджує, що сума боргу за договором за період з 23.02.2019 до 23.02.2022 становить 15920 грн. Позивачем нараховані на вказану суму боргу 3% річних в сумі 1434,11 грн. та інфляційні витрати в сумі 3481,14 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача 20835,25 гривень заборгованості за кредитним договором, яка складається з суми заборгованості 15920 грн., суми інфляційних втрат 3481,14 грн., суми 3% річних 1434,11 грн., а також судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в прохальній частині позову просив розгляд справи проводити без участі представника позивача, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про місце та час судового розгляду повідомлений належним чином за зареєстрованим місцем проживання. Отже, відповідач вважається таким, що про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі матеріалів наявних у справі. Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного. Стаття 1054 ЦК України встановлює, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини 1 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно з частиною 2 статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] з використанням одноразового ідентифікатора уклали між собою договір про надання фінансового кредиту №349777 від 08.10.2018 року. /а.с.16-19, 33/ Відповідно до умов договору товариство надає клієнту кредит в розмірі 4000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Згідно п.1.2 договору сторони погодили фіксовану процентну ставку за користування кредитом 0,01% від суми кредиту за кожен день користування кредитом (3,65% річних) у межах строку надання кредиту. Згідно п.1.4. договору строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за цим договором. Кредит надається шляхом перерахування товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок клієнта, здійснення грошового переказу на ім`я клієнта через внутрішньодержавні платіжні системи. (п.1.5 договору) Факт отримання коштів відповідачем підтверджується листом надавача платіжних послуг ТОВ ФК «ВЕЙ ФО ПЕЙ» за вих. №5607-ВП від 22.05.2025, про перерахування 08.10.2018 року коштів в сумі 4000 грн. картку відповідача за кодом транзакції «creditplus-767769», який збігається з номером транзакції за правами вимоги переданими ТОВ «ВІН ФІНАНС». /а.с.23 на звороті, 38-43/ Відповідач не виконував належним чином умови кредитного договору щодо повернення суми кредиту та нарахованих процентів, у зв`язку з чим за період з 08.10.2018 року до 30.01.2019 року утворилася заборгованість в сумі 16280 грн., що підтверджується наданим розрахунком заборгованості. /а.с.9-11/ До складу заборгованості входить заборгованість за тілом кредиту 4000 грн., заборгованість за процентами 2160 грн., штраф 400 грн., пеня 9720 грн. При цьому, пеня нарахована за період з 11.11 2018 року до 30.01.2019 року. Можливість нарахування штрафів та пені передбачена п.4 договору, як відповідальність у випадку прострочення повернення суми кредиту. 12.04.2018 року ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» уклало договір факторингу №1 з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (в подальшому на підставі наказу №55-к від 25.07.2024 року перейменовано на Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС»), згідно якого останнє отримало права вимоги, зазначені у реєстрах прав вимоги. 30.01.2019 року укладено додаткову угоду №11 до вказаного договору факторингу, якою додатково відступлено права вимоги у відповідному реєстрі, в тому числі до відповідача на загальну суму заборгованості 6160 грн. /а.с.44, 29-30/ Подібне відступлення права вимоги відповідає положенням чинного цивільного законодавства, зокрема, статті 1077 ЦК України, згідно якої за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Таким чином, ТОВ «ВІН ФІНАНС» на законних підставах набуло право грошової вимоги до [PERSON] . Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У позовній заяві позивач навів розрахунок індексу інфляції та 3% річних, нарахованих за період з 23.02.2019 року до 23.10.2022 року. При цьому, інфляційні витрати та 3% річних нараховані на загальну суму боргу 15920 грн. За підрахунками позивача загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 15920 грн., 3% річних 1434,11 грн., інфляційних втрат 3481,14 грн., а всього 20835,25 грн. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Заборгованість залишається непогашеною. За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за наданим кредитом є обґрунтованими. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач в добровільному порядку не погашає заборгованість, розмір заборгованості підтверджено документально, заперечень проти її розміру не надійшло, позов слід задовольнити. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача у відповідності до положення ст.141 ЦПК України. Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження надання правничої допомоги та понесених витрат на правничу допомогу позивачем додано договір про надання правничої допомоги, акт про підтвердження факту надання правничої допомоги на суму 5000 грн., детальний опис робіт виконаних адвокатським бюро, додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги. /а.с.12, 27, 32, 35/ Згідно акту про надання правничої допомоги остання полягає у підготовці позовної заяви з додатками про стягнення кредитної заборгованості. Вартість наданих послуг склала 5000 грн. Частиною четвертою статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно частини 6 вказаної статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з тим, при визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2024 року у справі № 756/6927/20, від 04 квітня 2024 року у справі № 701/804/21, від 10 квітня 2024 року у справі №530/259/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 367/6289/21, у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони. Враховуючи наведене, виходячи з принципів співмірності та розумності судових витрат, суд звертає увагу на той факт, що поданий позов про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором не є унікальним за своєю суттю, а тому не представляє значної складності. На те, що поданий позов про стягнення кредитної заборгованості не є поодиноким вказує зміст договору про надання правничої допомоги, предметом якого конкретно не визначено і розширюється шляхом укладення додаткових угод. Враховуючи наведене, виходячи з принципів співмірності та розумності судових витрат, суд звертає увагу на той факт, що враховуючи характер діяльності ТОВ «ВІН ФІНАНС», яка стосується надання фінансових послуг та грошового посередництва, позовна заява до [PERSON] не є унікальною за своєю суттю. За таких обставин суд доходить висновку про неспівмірність заявленої вартості витрат на правничу допомогу і вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», з 5000 грн. до 3000 грн.

Outcome: approved