Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

покликаючись на непогашення позичальником заборгованості по кредитному договору, представник позивача Аліна Паладич у поданій 06 листопада 2025 року через систему "Електронний суд" позовній заяві просить стягнути з відповідача на користь позивача 36 120 грн. 00 коп. боргу та 2 422 грн. 40 коп. судового збору. 26 листопада 2025 представник відповідача адвокат Яна Петрик подала відзив на позов, у якому позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову. Вказує, що вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 09.04.2025 встановлені обставини, що повністю виключають можливість існування будь-якого кредитного зобов`язання між [PERSON] і первісним кредитором, а відповідно - і з позивачем як правонаступником. Пояснює, що всі дії, пов`язані з оформленням таких договорів, поданням електронних заяв, створенням облікових записів, введенням персональних даних, отриманням та введенням SMS-кодів, здійсненням переказів здійснювала третя особа - [PERSON] . Звертає увагу суду, що ТОВ "Лінеура Україна", первісний кредитор, за спірним договором, є потерпілим у кримінальному провадженні, а отже визнає, що договір укладений шахрайським способом. Сторони відповідно до ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Вказаний представник позивача у надісланій до суду заяві просить справу слухати у відсутність сторони позивача. Відповідач до суду не з`явився, у поданій до суду заяві просить розглянути справи без участі сторони відповідача. Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд встановив такі обставини. 08 липня 2024 року [PERSON] та ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" уклали договір №4796711 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, згідно з умовами якого товариство надає клієнту кредит у гривні в розмірі 8 000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, виконати інші обов`язки, передбачені договором. Відповідно до п.1.3. Договору сторони погодили, що строк кредитування 360 днів. Стандартна процентна ставка становить 1,50 % в день. Тип процентної ставки - фіксована. Орієнтовна загальна вартість кредиту 51 200 грн. Як убачається з довідки №1-2401 від 24.01.2025, виданої ТОВ "УПР", 08 липня 2024 року о 17:09 год. на суму 8 000 грн. здійснене зарахування на картку № [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua - 447100042. 24 січня 2025 року згідно з умовами Договору факторингу №01.02-02/25 ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" (ЄДРПОУ: 42753492) відступило право вимоги за Кредитним Договором №4796711 від 08.07.2024 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СВЕА ФІНАНС". Сума боргу, на думку позивача, станом на 06 листопада 2025 року становить 36 120 грн., із яких: - заборгованість за сумою кредиту - 8 000 грн.; - заборгованість за процентами - 24 120 грн.; - пеня, штраф - 4 000 грн. Разом з тим, 09 квітня 2025 року вироком Рівненського районного суду Рівненської області [PERSON] визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.182, ч.2 ст.182, ч.2 ст.361, ч.4 ст.190 КК України та засуджений до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки. Зі змісту вказаного вироку, який набрав законної сили, суд встановив, що [PERSON] , серед іншого, 08 липня 2024 року о 16 год. 52 хв., перебуваючи у кв. [ADDRESS] , діючи умисно та повторно, порушуючи право потерпілого [PERSON] на недоторканість приватного життя, всупереч вимогам ч.1, 2 ст.32 Конституції України, ч.2 ст.14 Закону України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010, ч.2 ст.11, ч.2 ст.21 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992, з метою заволодіння грошовими коштами мікрофінансової організації, використовуючи мобільний телефон марки Xiaomi Redmi note 8 pro, IMEI1: [NUMBER] з сім-карткою мобільного оператора зв?язку «Київстар» з абонентським номером [NUMBER] , який належить потерпілому [PERSON] , без згоди та відома потерпілого, незаконно зібрав конфіденційну інформацію про нього та зберігав її у вказаному мобільному телефоні, після чого використав та поширив її шляхом створення на сайті з онлайн кредитування «https://creditkasa.com.ua» анкети-заявки на укладення договору про надання онлайн-кредиту, зазначивши завідомо неправдиві дані про те, що позичальником є [PERSON] , вказавши конфіденційну інформацію про нього, а саме: паспортні дані прізвище імя по батькові (паспорт громадянина України id-картка № [NUMBER] , виданий органом №5424 16.06.2021), ідентифікаційний номер ( [NUMBER] ), місце реєстрації та проживання ( [ADDRESS] ) та надавши фотозображення паспорту громадянина України [PERSON] та довідки про присвоєння останньому ідентифікаційного номера фізичної особи платника податків, що призвело до укладення від імені, без згоди та відома [PERSON] з ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» договору про надання кредиту у виді грошових коштів на суму 8000 гривень у тимчасове, строкове, платне користування на умовах, визначених договором, які кредитодавець мав перерахувати на банківську картку АТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] , відкриту на ім?я [PERSON] , котрі в подальшому [PERSON] були використані на власні потреби. Суд дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідив подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідач скористався правовою допомогою. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, і, як наслідок, виникнення заборгованості, про стягнення якої позивач і звернувся до суду. Згідно зі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам дійсності правочину, зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі /ч.3 ст.203 ЦК України/. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Кодексу. Отже, наявність вільного волевиявлення учасників правочину та його відповідність внутрішній волі при укладенні цього правочину є однією з необхідних умов визнання останнього дійсним, а відсутність вільного волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання такого недійсним. Як виснував Верховний Суд у постанові від 16 червня 2020 року в справі №145/2047/16-ц, відступивши від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення. За вимогами ст.526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства в установлений строк відповідно до умов договору. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст.11 ЦК України). При цьому, відповідно до ч.1 ст.28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства /п.3 ч.1 ст.3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості /ч.1 ст.627 ЦК України/. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Ст.1055 ЦК України передбачає, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Разом з тим, Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами. Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст.207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись. Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 09 квітня 2025 року у справі №570/6599/24 встановлений факт використання банківської картки АТ КБ «Приватбанк» № [NUMBER] , відкритої на ім`я [PERSON] , та факт використання мобільного телефону марки Xiaomi Redmi note 8 pro, IMEI1: [NUMBER] з сім-карткою мобільного оператора зв?язку «Київстар» з абонентським номером [NUMBER] , який належить потерпілому [PERSON] , без згоди та відома потерпілого, що призвело до укладення без згоди останнього з ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" договору про надання кредиту у виді грошових коштів на суму 8 000 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON] не міг укласти вищевказаний кредитний договір №4796711 від 08.07.2024 шляхом підписання такого одноразовим ідентифікатором 37688, який був надісланий на номер телефону [NUMBER] , у зв`язку з відсутністю доступу до мобільного телефону відповідача, а відповідні дії, всупереч волі [PERSON] вчиняв [PERSON] , що встановлено вироком суду. Наданий вирок суду встановлює вину іншої особи у оформленні кредитного договору з використанням конфіденційної інформації та персональних даних відповідача, отримання та використання коштів за кредитним договором, укладеним між відповідачем та кредитором. Він підтверджує факт того, що кредитний договір укладений і кошти використані не відповідачем, а іншою особою. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у відповідача не виникли зобов`язання перед позивачем як правонаступником кредитора, щодо повернення грошових коштів на підставі кредитного договору №4796711 від 08.07.2024, оскільки він вказаний договір не укладав та не підписував, а також не отримував грошових коштів від ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», що позивач не спростував та не надав будь-яких інших доказів на підтвердження отримання саме відповідачем грошових коштів за спірним кредитним договором, у зв`язку з чим, підстави для задоволення вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором відсутні. Відтак, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Суд бере до уваги, що дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями, що передбачено у пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", прийнятій 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в позові понесені судові витрати залишаються на стороні, яка їх понесла. Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії", заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed