Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

Адвокат Товт М.М., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи її тим, що 06.01.2023 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] , було зареєстровано шлюб, про що був складений актовий запис № 10 від 06.01.2023 року та видано свідоцтво про шлюб Серії [NUMBER] (оригінал отриманий повторно додається серії [NUMBER] ). Від даного шлюбу сторони спільних дітей не мають. Вже давно через відсутність взаєморозуміння, спільних інтересів, наявності різних поглядів на життя шлюб між позивачкою та відповідачем фактично припинив існування. На даний час позивачка та відповідач проживають окремо та спільного господарства не ведуть. Місце знаходження позивача невідоме, зі слів позивачки останній знаходиться десь за межами України та на контакт щодо подання спільної заяви на розірвання шлюбу не виходить. Позивач вважає, що на сьогодні подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим, причини розладу шлюбних відносин мають тривалий і глибинний характер, у зв`язку з чим шлюб фактично припинив існування, а тому позивач наполягає на його розірванні. За таких обставин, позивачка просить суд шлюб, який був укладений 06.01.2023 року, між нею та [PERSON] розірвати. У судове засідання представник [PERSON] адвокат Товт М.М. надав заяву про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримали повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, в тому числі й шляхом повідомлення на офіційному веб сайті судової влади України. Відзиву у визначений судом строк відповідач не надіслав. Згідно з ч.8 ст.178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з оригіналу свідоцтва про одруження серії [NUMBER] повторно виданого 29.10.2025 року, між [PERSON] та [PERSON] , 06.01.2023 року було укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що було зроблено актовий запис №10 у Книзі реєстрації шлюбів. Від даного шлюбу подружжя дітей не має. Відповідно до ч.3 ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Судом встановлено, що спільне життя у сторін не склалося, спільне господарство як подружжя не ведуть, життя, яке б ґрунтувалося на почуттях взаємної любові, дружби та поваги немає. Спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки. Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Спору щодо поділу спільного майна подружжя сторонами не заявлялося. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, а тому шлюб між сторонами, слід розірвати. У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь позивачки понесені останньою судові витрати у розмірі 1211, 20 грн. судового збору.

Outcome: approved