Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Українські Фінансові Операції» в інтересах якого [PERSON] звернулось до [PERSON] з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.02.2024 ТзОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] уклали договір №4364123 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Згідно вказаного договору відповідачу надано кредит в сумі 3000 грн. строком на 360 днів з 06.02.2024 по 31.01.2025 з періодичністю платежів зі сплати процентів кожні 30 днів в розмірі 2,5% в день в межах строку кредиту, шляхом переказу на його платіжну картку, яку відповідачем вказано особисто під час укладення вищевказаного договору. Кредитний договір укладено в електронному вигляді, який був підписаний відповідачем електронним підписом з одноразовим ідентифікатором. 23.09.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» було укладено договір факторингу №23/09/2024, відповідно до умов якого право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №4364123 від 06.02.2024 перейшло до ТОВ «Українські фінансові операції». Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №4364123 від 06.02.2024 до позивача відповідно до укладеного Договору факторингу від 23.09.2024 року № 23/09/2024 року перейшло право грошової вимоги до Відповідача загальна сума заборгованості склала 29980,00 грн., з якої заборгованість з тіла кредиту 3000,00 грн., заборгованості за процентами нараховані первісним кредитором 17305,00 грн; суми заборгованості за процентами нарахованих ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» - 9675,00 грн. Враховуючи вищенаведене позивач просив стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Українські фінансові операції» заборгованіст за кредитним договором № 4364123 від 06.02.2024 року та судові витрати, які складаються зі сплати судового збору в розмірі 2422 грн 40 коп. та 10 000 грн витрат на правову допомогу. Окрім того просить стягнути в порядку частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України за формулою: Розрахунок інфляційних втрат: І = ((si * s): 100) s, де І - сума інфляційних втрат; si - індекс інфляції за певний період; s сума заборгованості; 100 - переведення відсотків, Розрахунок 3 % річних: С* 3: 100: 365 * Дн., де С сума основного боргу; 3 3% річних; 100 переведення відсотків; 365 кількість днів у році; Дн. кількість днів прострочення, починаючи з дати набрання рішення суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості і стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3 % річних з [PERSON] на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ». Роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні втрати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування Процесуальні дії у справі Ухвалою від 20 листопада 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання та запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали. В судове засідання представник позивача не з`явився, у позовній заяві просить розгляд справи проводити за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, вказує, що не заперечує щодо постановлення заочного рішення. Відповідач будучи належним чином повідомленим про дату час та місце розгляду справи про що в матеріалах справи містяться відповідні докази, зокрема рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Будь-яких заяв, клопотань на адресу суду від відповідача не надходило, відзив на позов не подав. За час судового розгляду справи від сторін будь-які додаткові заяви (клопотання) до суду не надходили. Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Фактичні обставини справи встановлені судом Судом встановлено, що 06.02.2024 ТзОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] уклали договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4364223 (а.с.23-33), за умовами якого (пункт 1.2) кредитодавець зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в гривні (кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, виконати інші обов`язки, передбачені договором. Основні умови кредитування згідно цього кредитного договору: сума кредиту - 3000 грн. (п.1.2); мета отримання кредиту - споживчі потреби (п.1.8); строк кредитування 360 днів (п.1.3); періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів (п.1.3); детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів визначені в Графіку платежів, що є додатком №1 до договору (п.1.3); знижена процентна ставка становить 0,01% за кожен день користування кредитом (п.1.4.1)., стандартна процентна ставка - 2,50 % за кожен день користування кредитом, застосовується в межах всього строку кредитування, вказаного в п.1.3 договору (п.1.4.1). 06 лютого 2024 ТзОВ «Лінеура Україна» надало [PERSON] грошові кошти в сумі 3000 грн відповідно (договір про організацію переказу грошових коштів) на картку № [NUMBER] , яку відповідач вказала при підписанні кредитного договору (а.с.44). Належність платіжної картки № [NUMBER] [PERSON] та зарахування на карту кредитних коштів також підтверджується відомостями наданими на виконання ухвали суду АТ «Державний ощадний банк України» від 04.12.2025 року за №46/1211/155717/2025/155 (а.с.130-135). Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №4364123 від 06.02.2024 року проведеного первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна`станом на 23.09.2024 року заборгованість [PERSON] становить 21805,00 грн (а.с.58-62). 23 вересня 2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» було укладено договір факторингу №23/09/2024, відповідно до умов якого ТОВ «Українські фінансові операції» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками ТОВ «Лінеура Україна», в тому числі і до відповідача [PERSON] за кредитним договором №4364123 від 06.02.2024 року (а.с.16 зворот - 24), акт прийому-передачі реєстру боржників від 25.11.2024 (а.с.124), акт прийому-передачі (а.с.67), витяг з реєстру боржників (а.с.54-55). Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №4364123 від 06.02.2024 року проведеного ТОВ «Українські фінансові операції» за 129 календарних днів (29.09.2024 30.01.2025) сума нарахованих процентів становить 9675,00 грн (а.с.56-57). Застосоване судом законодавство та висновки суду Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частин 1, 3 ст.509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з ст.526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положенням ст.610 ЦК передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК в разі прострочення повернення чергової частини позики кредитор має право вимагати від боржника дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків за користування кредитом. Приписами ч.1 ст.1054 ЦК визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ст.1055 ЦК). Відповідно до частин 1,2 ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Враховуючи положення ч.1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Приписами ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Також, відповідно до ч.1, 2 ст.6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Згідно з ст.512 Цивільного кодексу України (далі ЦК) кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст.514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами ст.1077 ЦК передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Досліджений судом договір факторингу відповідачем не оспорювався та не був визнаний судом не дійсним, а тому у відповідності до вимог ст.204 ЦК України цей правочин є правомірним. Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. ТОВ «Українські фінансові операції» є новим кредитором за кредитним договором №4364123 від 06.02.2024 року на підставі укладеного між ним та ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» договір факторингу №23/09/2024. Відтак, у нього виникло право вимоги до відповідача. Підписанням кредитного договору відповідач підтвердила, що вона ознайомлена з усіма його істотними умовами та їй була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства. Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі Відповідача для укладення такого Договору, на таких умовах. Враховуючи положення чинного законодавства України про принцип свободи договору, відповідач мала можливість не вступати у кредитні відносини із позивачем, якщо вважала встановлений розмір відсотків за користування коштами несправедливими, натомість відповідач погодила зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Підписавши кредитний договір, [PERSON] засвідчив, що погодився на отримання кредитних коштів саме на умовах, що визначені договором. ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» свої зобов`язання перед відповідачем виконав в повному обсязі, надавши їй, визначені договором кредитні кошти, натомість відповідач [PERSON] взяті на себе за договором зобов`язання перед ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» не виконала, оскільки не вносила платежі, передбачені умовами кредитного договору, та проценти за користування кредитом, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість. За розрахунками позивача заборгованість відповідача перед позивачем становить 29980,00 грн., з яких: 3000 грн прострочена заборгованості за сумою кредиту; 17305,00 грн прострочена заборгованості за відсотками нарахованими первісним кредитором; 9675,00 грн прострочена заборгованості за відсотками нарахованими позивачем. Із дослідженого розрахунку заборгованості встановлено, що нарахування відсотків як первісним кредитором так і позивачем здійснювалось та ставкою 2,50% в день з 06.02.2024 по 30.01.2025 тобто в межах строку встановленого кредитування. Разом з тим, суд не погоджується з розрахунком нарахованими позивачем процентами за користування кредитом з огляду на наступне. Відповідно до ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%. Вказана норма була введена в дію Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22.11.2023 № 498-IX та набрала чинності 24.12.2023 року. Передбачений п.17 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» перехідний період у 240 днів із дозволеною ставкою: 120 днів 2,5%, 120 днів 1,5%, поширюється лише на договори, укладені до набрання Законом чинності, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання Законом чинності. Про це зазначено у ч.2 розділу ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». Отже, укладаючи 06.02.2024 кредитний договір, який за своєю суттю є договором споживчого кредитування, первісний кредитор не мав права визначати фіксовану проценту ставку у розмірі 2,50%, оскільки її максимальний розмір не може перевищувати 1% на день. Позивач є професійним учасником ринку фінансових послуг, знає та керується діючим законодавством в сфері послуг, які ним надаються та не повинен ставити позичальника, який є слабшою стороною у цих правовідносинах, у завідомо негативне становище. Всупереч вищенаведеному, в укладеному договорі у пунктах 1.4.1 визначений розмір процентної ставки - стандартна 2.50% на день, яка перевищує максимально дозволену законом 1% на день. Відтак, судом проведено власний розрахунок заборгованості по відсотках за кредитним договором №4364123 від 06.02.2024 року, за процентною ставкою 2,5% за період з 06.02.2024 року по 30.01.2025 року, а саме: 3000 грн. (сума боргу) х 1% : 100 % = 30 грн х 360 днів (строк кредитування) = 10800 грн. Враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №4364123 від 06.02.2024 року в розмірі, що становить 13800 грн, з яких: 3000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 10800 грн сума заборгованості за відсотками. Окрім того, позивач просив на підставі ч.10, ч.11 ст.265 ЦПК України органу, що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати та 3 % річних на підставі ст.625 ЦПК України. Згідно із ч.10 ст.265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Відповідно до ч.11 ст.265 ЦПК України остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Із аналізу вищезазначених норм вбачається, що законодавець наділив суд правом у своєму рішенні зазначати про нарахування на суму заборгованості відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. Однак, вказана стаття є нормою процесуального права, яка не містить імперативного характеру, тобто у суду не має обов`язку задовольняти вимогу щодо автоматичного нарахування відсотків або пені до моменту виконання судового рішення, така вимога може бути задоволена судом, тільки коли суд вважатиме за доцільне застосування такої норми права. Зважаючи на наведені положення процесуального закону, зазначення в рішенні суду при вирішенні справи по суті положення про нарахування відповідних відсотків та пені до моменту виконання рішення є процесуальною процедурою, пов`язаною насамперед з виконанням рішення, відтак не є самостійною позовною вимогою. Здійснення таких нарахувань, передбачені ч.10 та ч.11 ст.265 ЦПК України, є дискреційним повноваженням суду, оскільки вказані норми встановлюють не обов`язок, а право суду зазначити в рішенні про здійснення таких нарахувань. Питання про можливість у конкретній справі застосовувати частин 10, 11 ст.265 ЦПК України суд вирішує на власний розсуд з урахуванням обставин, що мають істотне значення, на основі принципів розумності, справедливості та пропорційності. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 червня 2024 року по справі №910/14524/22 (провадження №12-4гс24) Також, як звернула увагу ВП ВС, нарахування пені або відсотків у порядку частин 10, 11 ст.265 ЦПК України ґрунтується на тих самих нормах матеріального права, які є підставою для задоволення позову про стягнення відсотків або пені за порушення виконання зобов`язання. Тобто це ті самі заходи відповідальності, але продовжені на наступний період, протягом якого зобов`язання не виконується. Враховуючи викладене, а також відсутність доцільності нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з врахуванням вимог розумності, приписи ч.ч.10, 11 ст.265 ЦПК України в частині нарахування та роз`яснення органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду про нараховування інфляційних втрат і 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України застосуванню в даній справі не підлягають. Розподіл між сторонами судових витрат Частиною 1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до ст.133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Враховуючи результат вирішення спору,

Outcome: partial