Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

У провадженні Рівненського міського суду перебуває справа за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лібра ТК" про припинення трудових відносин, стягнення заборгованості по заробітній платі. У пред`явленому до суду позову просив визнати припиненими трудові відносини між [PERSON] , та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лібра ТК», код ЄДРПОУ: 41656726, з 04.12.2025, у зв`язку із звільненням за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лібра ТК» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 122 589,59 грн., сплачений судовий збір в сумі 986,96 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. Свої вимоги обґрунтував наступними доводами. [PERSON] згідно запису трудової книжки Серії [NUMBER] з 22.12.2018 року по даний час працює на посаді техніка-технолога (електроніка) Рівненського відділу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лібра ТК» . Трудові відносини між позивачем та відповідачем фактично припинилися в травні 2025 року, з цього часу заробітна плата відповідачем не нараховується та не виплачується. Крім того, згідно довідки від 30.04.2025 року №145 у відповідача виникла заборгованість по нарахованій та не виплаченій заробітній платі позивача на загальну суму 122 589,59 грн. Згідно довідки за формою ОК-5 вбачається, що за 2025 рік інформація від ТОВ «Лібра ТК» відносно виплаченої позивачу заробітної плати до Пенсійного фонду України передавалась за період січень-квітень 2025 року, проте страхові внески за цей період сплачені не були. Починаючи з травня 2025 року заробітна плата відповідачем не нараховується та відповідно не виплачується. 24 жовтня 2025 року позивач надіслав на адресу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Проте, станом на момент звернення до суду жодної відповіді чи наказу про звільнення від відповідача не надходило. У зв`язку із відсутністю відповідного запису в трудовій книжці про звільнення, позивач не має можливості працевлаштуватися на будь-якому підприємстві або отримувати належні йому соціальні (трудові) гарантії, так як він фактично працевлаштований, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. До початку судового засідання представник позивача [PERSON] адвокат Бевз Т.С., яка діє згідно ордеру Серія ВК № 1201441 від 04.12.2025, подала заяву № 7688/26-Вх. від 03.02.2026, згідно якої позовну заяву підтримала повністю. Просила задовольнити, справу розглянути у її відсутність, не заперечила проти ухвалення заочного рішення у разі неявки в судове засідання представника відповідача. Відповідач в судове засідання не з`явився . Про час і місце судового засідання повідомлений належним чином рекомендованою кореспонденцією, та в електронний кабінет відповідача, яке було доставлено 11.12.2025. З заявою про розгляд справи у їх відсутність до суду не зверталися. Письмового відзиву на позов не подали, причину неявки суду не повідомили. Згідно з ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За наведених обставин, суд вважає, що відповідач у належний спосіб був повідомлений про дату судового засідання , а тому у відповідності до ч.1ст.223 ЦПК можливо розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних у справі матеріалів з ухваленням заочного рішення відповідно до ст.ст. 280 - 282 ЦПК України, проти чого не заперечив представник позивача. Ухвалою суду від 08.12.2025 у справі відкрите спрощене позовне провадження. Призначений судовий розгляд з викликом сторін. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновк, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідност. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 16 ЦК України встановлено, що Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Спеціальним законом, який регулює трудові правовідносини та визначає механізм захисту трудових прав працівників є Кодекс законів про працю України. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Пунктом 1 частини першоїстатті 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк. Згідно зі ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: угода сторін; закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертоїстатті 119 цього Кодексу; розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці; набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогамЗакону України «Про запобігання корупції», встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»; набрання законної сили рішенням суду про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави стосовно особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у передбачених статтею 290Цивільного процесуальногокодексу України випадках; підстави, передбачені контрактом; підстави, передбачені іншими законами. У відповідність до пункту 4 статті 36 КЗпП України однією з підстав розірвання трудового договору є ініціатива працівника. Статтею 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Трудове законодавство не передбачає обов`язкового двотижневого відпрацювання перед звільненням за власним бажанням, у ст. 38 КЗпП України визначено лише обов`язок працівника письмово попередити роботодавця про наступне звільнення за два тижні. Таке попередження не залежить зокрема від того, чи працює працівник у момент попередження, й роботодавець, навіть у такому випадку, не вправі відмовити йому у звільненні після спливу строку попередження. Судом встановлено, що [PERSON] згідно запису у трудовій книжці Серії [NUMBER] з 22.12.2018 року по даний час працює на посаді техніка-технолога (електроніка) Рівненського відділу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лібра ТК» . Трудові відносини між позивачем та відповідачем фактично припинилися з травня 2025 року, з цього часу заробітна плата відповідачем не нараховується та не виплачується, що підтверджується оглянутою судом довідкою, виданою ТзОВ «ЛІБРА ТК» від 30.04.2025 № 144 . З даної довідки вбачається, що [PERSON] за період з 01.04.2024 по 30.04.2025 нараховано сукупно - 162 243,93 грн з яких утримано 36068,07 грн., та сума до виплати складала 126,175,86 грн. Окрім того, згідно довідки від 30.04.2025 року № 145 встановлено, що [PERSON] по нарахованій заробітній платі на загальну суму 162 243,93 грн утримання з цього доходу становлять: ПДФО 29203,93 грн, військовий збір 6864,14 грн, всього утримано 36068,07 грн. Та за першгу половину жовтня 2024 року 22.01.2025 року виплачено 3 586,27 грн. Отже, відповідач допустив заборгованість по нарахованій та не виплаченій заробітній платі позивача на загальну суму 122 589,59 грн станом на 30.04.2025 з розрахунку 162 243,93 грн (сукупний дохід) 36 068,07 грн. ( утримання утримання з доходу) 3 586,27,00 грн (заробітна плата за першу половину жовтня 2024) = 122 589,59 грн. Згідно довідки за формою ОК-5 вбачається, що за 2025 рік інформація від ТОВ «Лібра ТК» відносно виплаченої позивачу заробітної плати до Пенсійного фонду України передавалась за період січень-квітень 2025 року, проте страхові внески за цей період сплачені не були. Починаючи з травня 2025 року заробітна плата відповідачем не нараховується та відповідно не виплачується. Також судом встановлено, що 24 жовтня 2025 року [PERSON] надіслав на адресу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Проте, по даний час поданий час відповідачем заява не вирішена по суті, наказу про звільнення відповідача не видано. У зв`язку із відсутністю відповідного запису в трудовій книжці про звільнення, позивач не має можливості працевлаштуватися на будь-якому підприємстві або отримувати належні йому соціальні (трудові) гарантії, так як він фактично працевлаштований, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За встановлених судовим розглядом обставин щодо порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний позивачем спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі №757/61865/16-ц. У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі №201/1384/16-ц визнано ефективним і таким, що не суперечить закону спосіб захисту порушеного права шляхом припинення трудових відносин на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Трудові відносини між Позивачем та Відповідачем фактично припинені з травня 2025 , проте позивач позбавлений можливості оформити припинення трудових відносин у встановленому законодавством порядку, що порушує його конституційні права. Судом встановлено, що у підприємства є борг перед [PERSON] у виді невиплаченої заробітної плати, який підлягає до стягнення рішенням суду у сумі 122 589,59 грн (сума з якої проведені обов`язкові утримання та заробіток). Згідно ст. 115 КЗпП України відповідач зобов`язаний регулярно виплачувати заробітну плату, проте в цій частині відповідачем закон порушувався. Частиною 1,3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до ч. 1, 2, 5ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Таким чином, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті та їх належність, допустимість, достовірність, достатність, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. При цьому, на переконання суду, датою припинення трудових відносин слід вважати саме 04.12.2025р. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За наведених обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження належними та допустимими доказами дослідженими судом , відтак, підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача, які складаються з судового збору за пред`явлення позову 968,96 грн та у прибуток державного бюджету в розмірі 980,72 грн. за позовну вимогу про стягнення заборгованості з заробітної плати. Для підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано суду копію договору про надання правничої допомоги від 20.11.2025, де зазначена сума на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. При визначенні розміру компенсації за правничу допомогу суд враховує, складність справи, яка є малозначною справою, розглядалася у спрощеному позовному провадженні, без участі сторін, незначний об`єм робіт виконаний безпосередньо адвокатом. Крім того, з долучених до справи доказів не вбачається достовірних доказів затрати визначеного робочого часу адвоката на спілкування, підготовку нормативної бази позову та пред`явлення його до суду. Відповідно до правової позиції, висловленої об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та підтвердженої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved