Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

До суду надійшла позовна заява керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури Олександра Сари в інтересах держави в особі Національної служби здоров`я України до [PERSON] , третя особа, як не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Комунальне підприємство «Саратська Центральна Лікарня» Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області про стягнення витрат на лікування потерпілого внаслідок вчинення кримінального правопорушення, яка обгрунтована наступним: ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 07.11.2024 року задоволено клопотання потерпілої [PERSON] та закрито кримінальне провадження за №12024162240000908 від 20.06.2024 року у зв`язку з примиренням з [PERSON] , обвинуваченим за ч.1 ст.286 КК України, на підставі ст.46 КК України. Досудовим слідством встановлено, що [PERSON] здійснював рух автомобілем марки ВАЗ-2109, 09.06.2024 року приблизно о 18-50 год. на нерегульованому перехресті рівнозначних доріг, у зв`язку з порушенням ПДР України допустив зіткнення з мопедом "YAMAXA - JOG Poche", під керуванням [PERSON] . Внаслідок ДТП потерпіла [PERSON] отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості та у період з 19.06.2024 року по 02.07.2024 року перебувала на лікуванні у хірургічному відділенні КП «Саратська ЦЛ» Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Вартість лікування наданого потерпілій [PERSON] в стаціонарі складає 10547-51 грн. за 13 ліжко-днів, які просять стягнути з відповідача, як винної особи та перерахувати кошти в дохід держави. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.07.2025 року справу передано у провадження судді Миргород В.С. У відповідності до ст.187 ЦПК України 14 липня 2025року, судом скеровано запит щодо уточнення реєстрації місця проживання відповідача. Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 15 липня 2025 року відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 26.11.2025 року підготовче судове засідання у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Представник позивача прокурор Франчук О.В. в судовому засіданні підтримав позовну заяву з підстав зазначених у ній та просив про її задоволення. Відповідач про день, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням за місцем реєстрації проживання, яку повернуто з відміткою пошти "адресат відсутній за вказаною адресою" . У тому випадку, якщо зазначено, що «адресат відмовився» чи «адресат відсутній за вказаною адресою», то відповідно до положень пунктів 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК та правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: від 09 серпня 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-109гс19; від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18, судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки, і особа вважається повідомленою. Крім того, про розгляд справи відповідач повідомлений шляхом направлення повідомлення у додаток «Viber». У встановлений судом строк відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив не надав, клопотань про відкладення розгляду справи від останнього не надходило. Представник третьої особи КП «Саратська ЦЛ» Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області направив до суду заяву у який просить здійснити судовий розгляд без участі їх представника , позов підтримують. У відповідності до ч.3 ст.211, ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, належних чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України). Відповідно до ст.ст.13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року) зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до п.3 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до ч.3 ст.56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Згідно ч.4 ст.56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. Рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/99 від 08.04.1999 встановлено, що поняття «інтереси держави» є оціночним і в кожному конкретному випадку прокурор чи його заступник самостійно визначає з посиланням на законодавство підстави подання позову, вказує, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 07.11.2024 року встановлено, що 19 червня 2024 року приблизно о 18 годині 50 хвилин [PERSON] , маючи посвідчення водія на керування транспортними засобами, в світлу пору доби, без опадів, здійснював рух автомобілем марки "ВАЗ", моделі 2109, з реєстраційним номерним знаком [NUMBER] , червоного кольору, по асфальтованому дорожньому покриттю проїзної частини вулиці Першотравнева в с.Зоря Білгород-Дністровського Одеської області , де організований двосторонній однорядний рух у кожному напрямку, за відсутності дорожньої розмітки. Керуючи технічно справним автомобілем марки "ВАЗ", моделі 2109, з реєстраційним номерним знаком [NUMBER] , червоного кольору, на нерегульованому перехресті рівнозначних доріг зазначеної вулиці та вулиці Миру, з початковою швидкістю - 17 км/годину, яка не перевищує встановлену в населених пунктах швидкість руху, не надавши перевагу в русі іншому учаснику руху - мопеду марки "YAMAXA - JOG Poche", без реєстраційного номерного знаку, який перебував під керуванням [PERSON] , [INFO] , та рухався по праву сторону від вказаного автомобіля по [ADDRESS] , в порушення вимог п. п. 1.5, 16.12 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, який передбачає, що: п.1.5. "Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків..."; п.16.12. "На перехресті рівнозначних доріг водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу транспортним засобам, що наближаються праворуч...", допустив злочинну самовпевненість, тобто легковажно розраховував на свої вміння, недостатньо оцінив значення своїх дій, що можуть викликати шкідливі наслідки, проявив неуважність, маючи реальну та об`єктивну можливість спостерігати за дорожньою обстановкою, не переконався у безпеці своїх подальших дій, не впевнився, що його дії будуть безпечними і не створять перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, відповідно не реагував на її зміну, у вигляді появи на перехресті праворуч від нього мопеду марки "YAMAXA - JOG Poche", без реєстраційного номерного знаку, який перебував під керуванням [PERSON] , де в подальшому відбулося зіткнення вищевказаних транспортних засобів. В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій мопеду марки "YAMAXA - JOG Poche" без реєстраційного номерного знаку [PERSON] , отримала тілесні ушкодження у вигляді поєднаної травми голови, грудної клітки та лівої нижньої кінцівки у вигляді крововиливу під м`якими тканинами волосистої частини голови тім`яної ділянки зліва, переломів передніх відрізків лівих 5-8 ребер, рваної рани верхньої третини лівої гомілки. Дані ушкодження по критерію небезпеки для життя, згідно п. 2.2.2 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень (наказ № 6 МОЗ України від 17.01.1995 р.) відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Допущені водієм [PERSON] порушення вимог п. 16.12 Правил дорожнього руху України, знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із виникненням дорожньо-транспортної події, внаслідок якої потерпіла [PERSON] отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження. Таким чином, [PERSON] обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження. Судом встановлено, що ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 07.11.2024 року клопотання потерпілої [PERSON] про закриття кримінального провадження за № 12024162240000908 від 20.06.2024 року у зв`язку з примиренням з обвинуваченим, задоволено. [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення необережного нетяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, на підставі ст.46 КК України у зв`язку з примиренням з потерпілою. Кримінальне провадження за № 12024162240000908 від 20.06.2024 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні необережного нетяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України закрито у зв`язку з примиренням з потерпілою. Ухвала набрала законної сили 15.11.2024 року. Згідно ст. 82 ч. 6 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Дійсно, преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов`язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Такими чином, закриття кримінального провадження за ст.46 КК України не є реабілітуючою підставою, а тому вина відповідача в дорожньо-транспортній пригоді доказуванню не підлягає. Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду вказав, що нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак з огляду на певні обставини кримінальне провадження щодо цієї особи виключається (Постанова ККС ВС від 1 лютого 2024 року у справі № 930/497/23). Внаслідок ДТП потерпіла [PERSON] отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості та у період з 19.06.2024 року по 02.07.2024 року перебувала на лікуванні у хірургічному відділенні КП «Саратська ЦЛ» Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Вартість лікування наданого Саратською ЦЛ потерпілій [PERSON] в стаціонарі 13 ліжко-днів складає 10547-51 грн., Як вбачається з матеріалів справи з часу набрання законної сили ухвалою Саратського районного суду до дня звернення з позовом до суду Національна служба здоров`я України самостійно не вживала заходи цивільно-правового характеру з метою відшкодування витрат на лікування особи, яка є потерпілою від злочину, що свідчить про нездійснення належним чином відповідних повноважень, а фінансування вказаного закладу охорони здоров`я здійснюється, у тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України, що негативно впливає на соціально-економічну ситуацію та порушує інтереси установи, які полягають у встановленому законодавством забезпеченні повернення до бюджету витрат, понесених закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочину. Таким чином, з метою захисту державних інтересів з відповідним позовом про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину з вказаним позовом звернувся прокурор, а саме: керівник Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області. Згідно вимог ч. 1 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 07 липня 1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат» питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. Відповідно до п. 2 «Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16.07.1993 (надалі Порядок), сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі, та вартості витрат на його лікування в день. Пунктом 4 Порядку вказано, що стягнені в установленому порядку кошти, залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров`я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховується до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров`я. Згідно правового висновку Верховного Суду України на засіданні Судової палати у цивільних справах 24 лютого 2016 року у справі № 6-1343цс15, предметом якої був спір про відшкодування витрат на лікування, що відповідно до частини першої статті 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 07.11.2024 року закрито кримінальне провадження за ч.1 ст.286 КК України на підставі ст.46 КК України відносно [PERSON] , а тому останній зобо`язаний відшкодувати витрати за лікування потерпілої [PERSON] , яке вона проходила внаслідок отриманих тілесних ушкоджень від його протиправних дій у хірургічному відділенні КП «Саратська ЦЛ» Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Вартість лікування наданого Саратською ЦЛ потерпілій [PERSON] в стаціонарі 13 ліжко-днів. Оплата лікування здійснена Національною службою здоров`я України згідно договору №3661-У124-Р000 від 07.02.2024 року. Фактична оплата НСЗУ на рахунок КП «Саратська ЦЛ» за пролікований випадок складає 10547-51 грн. (а.с.20). Обставин, які відповідно до положень ст.1206 ЦК України, виключають обов`язок відповідача відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від злочину в ході судового розгляду при постановленні ухвали судом не встановлено. Отже, суд вважає що внаслідок винних дій відповідача закладами охорони здоров"я на лікування потерпілої [PERSON] витрачені кошти в розмірі 10 547,51 грн. які підлягають стягненню з відповідача [PERSON] . Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, тому судові витрати підлягають стягненню із відповідача. З врахуванням вимог ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 3028 грн. 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved