Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

[PERSON] заявив позов до [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання права власності на спадкове майно. Короткий зміст заявлених вимог Позов мотивований тим, що [INFO] помер батько позивача, після смерті котрого відкрилася спадщина на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 2,3559 га. На момент смерті батька за однією адресою зі спадкодавцем була зареєстрована його дружина та позивач. Його сестра відповідач у справі подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а його мати заяву про відмову від прийняття спадщини. У подальшому позивач дізнався, що відповідач отримала свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку (пай). Оскільки позивач був зареєстрований та проживав разом із спадкодавцем на момент його смерті, він вважає, що відповідно до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) прийняв спадщину, а тому просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, що видане на ім`я відповідача, а також визнати за ним частину житлового будинку та земельної ділянки. Рух справи та процесуальні дії Ухвалою судді Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області Войнаревича М. Г. від 10.10.2024 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. 11.02.2025 позивач подав заяву про зміну предмета спору. Заява мотивована тим, що з урахуванням практики Верховного Суду, вірним способом захисту позивач вважає встановлення факту його проживання разом із спадкодавцем, а також визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину виданого на ім`я відповідача, яке стосується земельної ділянки, а також визнати за позивачем у порядку спадкування за законом після смерті батька право власності на житловий будинок та на частину земельної ділянки. 19.03.2025 до суду надійшла заява відповідача про застосування позовної давності, у якій відповідач зазначає, що загальний строк позовної давності у три роки минув. Так, спадкодавець помер у жовтні 2010 року, а свідоцтво про право на спадщину на ім`я відповідача видане 11.08.2011 року, з позовом позивач звернувся до суду 04.10.2024, у той час як строк позовної давності закінчився 12.08.2024. Враховуючи це, відповідач просить застосувати позовну давність по заявленим вимогам про визнання недійсним свідоцтва та про визнання права власності на частину земельної ділянки. Ухвалою суду від 19.03.2025 (суддя Войнаревич М. Г.) закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. Ухвалою судді Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області Олійника І. В. від 27.05.2025 справу прийнято до свого провадження, призначено підготовче засідання. 02.06.2025 позивач подав до суду заяву про зміну предмета позову, у якій зазначив, що враховуючи релевантну практику Верховного Суду він просить встановити факт його постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, внести зміни у свідоцтво про право на спадщину за законом від 11.08.2011 року, що видане відповідачеві, зазначивши, що частка відповідача у спадщині на вказану земельну ділянку площею 2,3559 га складає частину. Визнати за позивачем в порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок [ADDRESS] , визнати за позивачем право власності на частину земельної ділянки площею 2,3559 га. Ухвалою суду від 10.07.2025 прийнято до розгляду заяву про зміну предмета спору від 02.06.2025, задоволено клопотання про виклик свідків, зобов`язано відповідача подати докази, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позиція учасників справи Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну предмета спору від 02.06.2025. Відповідач, представник відповідача просили відмовити у задоволенні позову, як безпідставного, а також застосувати строк позовної давності. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Фактичні обставини, встановлені судом [INFO] у с. Червона Володимирівка Хмільницького району Вінницької області помер спадкодавець [PERSON] (копія свідоцтва про смерть а.с. 3). Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 394878726 від 13.09.2024 підтверджено реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] (копія на а.с. 4). Технічний паспорт на цей будинок (копія на а.с. 7-9). Ринкова вартість будинку станом на 01.10.2024 65970 грн (а.с. 16) Позивач є сином спадкодавця [PERSON] (копії свідоцтв про народження а.с. 12, 14). Дружина спадкодавця [PERSON] померла [INFO] (копія свідоцтва про смерть). Копією спадкової справи №78/2010 заведеної щодо майна [PERSON] (а.с.40-59), підтверджено, що 22.03.2011 із заявою про прийняття спадщини звернулася [PERSON] , повідомлено нотаріуса, що крім заявника спадкоємцем є [PERSON] . Заявою від 15.03.2011 [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 21.02.2011, яке набрало законної сили, у цивільній справі № 2-о-7/11 встановлено факт, що [PERSON] був батьком [PERSON] . Відповідно до довідок виконавчого комітету Мар`янівської сільської ради №№591, 592 від 2010, [PERSON] до дня смерті проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] разом з дружиною [PERSON] (а.с. 48, 49). Витягом зі Спадкового реєстру від 22.03.2011 підтверджено чинність заповіту №484332817 посвідченого 15.03.2000 (а.с. 50). Спадкодавцеві на підставі державного акту на землю належала земельна ділянка площею 2,3559 га, кадастровий номер №0524885000040010114, розташована на території Мар`янівської сільської ради (а.с 54, 55, 56). Відповідачеві видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 2,3559 га, кадастровий номер №0524885000040010114, розташовану на території Мар`янівської сільської ради (а.с.58). Довідкою Війтівецької сільської ради № 9 від 03.02.2025 підтверджено, що [PERSON] на момент смерті був зареєстрований і постійно проживав по [ADDRESS] . На момент його смерті за вказаною адресою була зареєстрована та проживала його дружина [PERSON] , проживав син [PERSON] , який був зареєстрований, але не проживав по [ADDRESS] у цьому ж селі, довідка № 73 від 20.06.2024 є помилковою (а.с. 69). Зазначене підтверджено витягами з погосподарських книг за період з 2006-2010 (а.с. 86, 87, 88), а також виписками з погосподарських книг за 1991-995 за адресою [ADDRESS] (а.с. 92-98). Відповідно до свідоцтва про спадщину за заповітом від 15.03.2024 спадщину після [PERSON] (баби позивача) прийняла [PERSON] , спадщина складається з будинку [ADDRESS] (а.с. 100, 101-102). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Щодо вимоги про встановлення факту постійного проживання та прийняття спадщини Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" роз`яснено підстави, за наявності яких у порядку окремого провадження розглядаються такі справи: 1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; 2) чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; 3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; 4) встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Позивач просить встановити факт постійного проживання, оскільки цей факт заперечується відповідачем, а також є визначальним для реалізації прав позивача на спадкування. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» N1382-IV від 11.12.2003 (у редакції чинній на час відкриття спадщини), реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. У постановах Верховного Суду: від 27.02.2019 у справі № 471/601/17 (провадження № 61-38452ск18), від 10.04.2020 у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19) зроблено висновок про те, що державна реєстрація позивача у спірному житловому будинку сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті матері за адресою реєстрації. Отже, сама лише наявність або відсутність реєстрації місця проживання особи разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України не свідчить про прийняття спадщини. За змістом ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він постійно проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Отже, для реалізації ч. 3 ст. 1268 ЦК України має значення не факт реєстрації місця проживання за адресою спадкодавця, а факт постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Факт постійного проживання позивача разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини у [ADDRESS] підтверджується довідкою Війтівецької сільської ради № 9 від 03.02.2025, витягами з погосподарських книг за 2006-2010 роки (а.с. 11, 88). Це факт узгоджується із поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які повідомили, що позивач постійно проживав у батьківському будинку [ADDRESS] разом з батьком, матір`ю, у тому числі на момент відкриття спадщини після смерті батька. [PERSON] був зареєстрований у будинку [ADDRESS] , однак у цьому будинку проживали інші особи, а після їх смерті будинок став непридатним для проживання. Свідок [PERSON] пояснила, що за відомостями погосподарських книг [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] , а проживав по [ADDRESS] , це відповідає дійсності і відомо їй особисто та зі слів односельців. Видачу різних за змістом довідок пояснила тим, що в погосподарській книзі буд. [ADDRESS] мало бути зазначено, що [PERSON] проживає без реєстрації. При цьому суд не приймає до уваги довідку Війтівецької сільської ради № 73 від 20.06.2024, де зазначено, що позивач був зареєстрований у будинку [ADDRESS] , оскільки це спростовується як самою сільською радою у довідці № 9 від 03.20.2025, так і відомостями з погосподарських книг за 1991-1995 про те, що [PERSON] був зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с. 92-98). Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт постійного проживання позивача разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини у будинку [ADDRESS] , а тому на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину. Копією спадкової справи підтверджено, що дружина спадкодавця у межах шестимісячного строку подала нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини. Отже, спадкоємцями за законом першої черги щодо майна [PERSON] є позивач та відповідач. Стосовно позовної давності Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у цивільній справі № 385/321/20 від 05.09.2022 визначив, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли в особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - сам факт порушення права, а із встановлення моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення. Об`єднана палата наголосила на тому, що початок перебігу позовної давності за позовами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину пов`язується з тим моментом, коли спадкоємець дізнався або за усіма об`єктивними обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. За обставин даної справи, про порушення свого права позивач дізнався після того як отримавши на його замовлення технічний паспорт на будинок [ADDRESS] , зібравши документи, уповноважив [PERSON] на звернення до нотаріуса із заявою від його імені про видачу свідоцтва про право на спадщину. Така заява надійшла до Хмільницької державної нотаріальної контори 26.09.2024 № 196/02-31. Постановою державного нотаріуса цієї нотаріальної контори від 26.09.2024 № 230/02-31 у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно відмовлено. До своєї заяви від 24.09.2024 заявником додано копію спадкової справи № 78/2011, де наявне свідоцтво про спадщину видане на ім`я відповідача. Коли саме позивач отримав ці копії він не повідомив і з матеріалів справи встановити це також неможливо. Однак позивач надав довіреність [PERSON] 09.08.2024, копія технічного паспорта за його замовленням на будинок виготовлена 08.07.2024, зазначене дає підстави для висновку про те, що питанням оформлення спадкових справ позивач почав займатися у період з липня по вересень 2024 року. Отже, не раніше липня 2024 починає відлік строк позовної давності. З позовом до суду позивач звернувся 04.10.2024, у зв`язку з чим трирічний строк позовної давності не минув. Також суд приймає до уваги те, що з копії заяви відповідача від 22.03.2011 видно, що вона звертається як спадкоємець за законом і, всупереч загальним засадам цивільних відносин, зокрема принципу добросовісності, повідомляє нотаріуса лише про одного спадкоємця [PERSON] . Про наявність іншого спадкоємця у цій заяві не йдеться. Також з витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) видно, що [PERSON] склав заповіт від 01.12.2000, який є чинним, зазначене також свідчить про наявність інших спадкоємців, проте нотаріус не перевірив вказаний факт. У копіях матеріалів спадкової справи, що надані на запит суду відсутній заповіт від 01.12.2000, копію цього документу представник позивача надав суду з порушенням строків подачі доказів, а тому цей документ йому було повернуто без розгляду. Стосовно часток спадкоємців Згідно з ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них (ч. 3 ст. 1267 ЦК України). Сторони не уклали письмову угоду щодо зміни розміру їх часток, а тому на підставі ч. 1 ст. 1267 ЦК України, їх частки є рівними. До складу спадкового майна входить житловий будинок [ADDRESS] , а також земельна ділянка площею 2,3559 га, кадастровий номер №0524885000040010114, розташована на території Мар`янівської сільської ради. Стосовно вимог про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину Згідно з ч. 1 ст. 1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ч. 2 ст. 1300 ЦК України на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у п. 107-110 постанови від 04.11.2024 справа № 504/3606/14-ц провадження № 61-6658сво23, зауважив, що ЦК України передбачає два способи захисту прав спадкоємця, якому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину: «внесення змін до свідоцтва про право на спадщину» (стаття 1300 ЦК України) та «визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину» (стаття 1301 ЦК України). Вибір способу захисту здійснює позивач. Свідоцтво про право на спадщину підлягає визнанню недійсним у випадку доведення існування «вад» на момент його видачі, які свідчать про те, що особа, якій видано свідоцтво, не мала права на спадкування (особа не є спадкоємцем, спадкоємці попередньої черги прийняли спадщину, заповіт є нікчемним тощо). Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину застосовується за умови наявності у спадкоємця, якому воно видане, права на спадкування, однак в іншому розмірі, з огляду на невраховані права на спадщину інших спадкоємців. Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе як на підставі рішення суду, так і за згодою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину. Виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину, але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати, виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, є підставою для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, а не визнання його недійсним. За обставин даної справи, позивач та відповідач є спадкоємцями першої черги за законом, їх частки є рівними. Відповідач отримала свідоцтво про право власності на спадщину на всю земельну ділянку, хоча як встановлено судом, має право лише на її частину. Сторони самостійно не дійшли згоди щодо розміру їх часток. Позивач маючи право на спадкування земельної ділянки, з урахуванням заяви від 02.06.2025 року вірно обрав спосіб захисту, визначений у ст. 1300 ЦК України, а саме внесення змін у видане свідоцтво. Стосовно вимоги про визнання права власності на житловий будинок Позивач просить визнати за ним право власності на цілий житловий будинок [ADDRESS] , проте така вимога підлягає частковому задоволенню, оскільки як було зазначено вище частки обох спадкоємців є рівними, це стосується усього спадкового майна, у тому числі і будинку. Відповідачем не заявлено зустрічний позов, вона не просила визнавати за нею право власності на частку будинку. Відтак, позов підлягає частковому задоволенню і вірним способом захисту прав позивача буде визнання за ним у порядку спадкування права власності на частину житлового будинку [ADDRESS] . Розподіл судових витрат Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір за дві вимоги у розмірі 2422,40 грн, подаючи заяву про зміну предмету позову позивач доплатив 605,60 грн судового збору. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, з відповідача підлягає судовий збір, пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1816,80 грн (1211,2+605,60). На підставі ст.ст. ст.ст. 1218, 1220, 1222-1223, 1268 ЦК України,

Outcome: partial