Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, в якому посилається на те, що [INFO] померла її бабуся [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина за заповітом на спадкове майно, а саме: земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору та для ведення особистого селянського господарства, а також земельна частка (пай), що перебувала у спілці селян ім. Шевченка, що знаходяться за адресою с. Джурків, Коломийського району Івано-Франківської області. Спадщину, що залишилася після смерті [PERSON] прийняла мати позивачки, [PERSON] та оформила у Коломийській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай), у землі, що перебувала у спілці селян ім. Шевченка, що підтверджується копією даного свідоцтва від 03.06.2004 року № 1285. [INFO] померла мати позивачки. Після її матері, позивачка звернулася до нотаріуса для оформлення своїх спадкових прав. Однак, державний нотаріус Коломийської державної нотаріальної контори 29.10.2025 року видала постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки у зв?язку з тим, що у державному акті на право приватної власності на землю допущена помилка у прізвищі спадкодавця. У зв`язку із зазначеними обставинами, [PERSON] просить встановити факт належності правовстановлюючого документу, а саме: - факт, що державний акт на право приватної власності на землю серії ІФ-07-13-2/000104, виданий 15 грудня 1994 року Джурківською сільською радою Коломийського району на ім?я [PERSON] , дійсно належить [PERSON] , померлій [INFO] . А також просить визнати за нею, [PERSON] , [INFO] , право власності на спадкове майно, а саме: - на земельну ділянку, кадастровий номер 2623282001:01:005:0102, площею 0,1807 га. - цільове призначення даної земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка); - на земельну ділянку, кадастровий номер 2623282001:01:005:0103, площею 0,2921 га. - цільове призначення даної земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства; - на земельну ділянку, кадастровий номер 2623282001:01:005:0101, площею 0,1045 га. цільове призначення даної земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства. Ухвалою від 04 грудня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 05 січня 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні. В судове засідання позивачка не з`явилася, її представник позивача адвокат Ілюк О.В. подала письмову заяву про розгляд справи в їхній відсутності, позовні вимоги підтримала. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, подав заяву про розгляд справи у відсутності, представника Підгайчиківської сільської ради, просить прийняти рішення в справі на підставі наявних доказів. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У силу вимог ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкодавця, який не одержав або втратив свідоцтво про право на майно. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 293 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи в порядку окремого провадження зокрема справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За п.5 ч.І ст.315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема: 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Статтею 315 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Статтею 316 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Судом встановлено, [INFO] померла бабуся позивачки [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 04 липня 2003 року (а.с. 9). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за заповітом, посвідченим секретарем Джурківської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області 13 грудня 1999 року, на користь [PERSON] (а.с. 11). Позивачка [PERSON] , [INFO] є онучкою [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , батьками зазначені: [PERSON] , [PERSON] (а.с. 14). Згідно копії свідоцтва про право на спадщину від 06.06.2004 року [PERSON] прийняла спадщину після смерті своєї матері [PERSON] . [PERSON] , померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю, земельна ділянка площею 0,5773 га передана у власність [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . З метою оформлення спадкових прав після смерті матері позивачка звернулася із відповідною заявою до приватного нотаріуса. Однак державний нотаріус Коломийського районного нотаріального округу Мануляк І.В. у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачці відмовила у зв`язку із розбіжностями у свідоцтві про смерть спадкодавиці зазначено « [PERSON] », а у правовстановлюючому документі « [PERSON] » (а.с. 44). Відповідно до ст. ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх невизнаних прав. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правовідносини,які склалися між сторонами стосуються отримання права власності на земельну ділянку, що регулюються ЗК України, визнання права власності та отримання права на спадкування, що регулюються ЦК України. Слід врахувати, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту та застосовується лише якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно з положеннями 1216 та 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя ст. 1223 ЦК). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно із ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування зі збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ст. 1268 ЦК). Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Державний акт на право приватної власності на землю серії ІФ-07-13-2/000104 від 15 грудня 1994 року, видано громадянці [PERSON] , яка мешкає в [ADDRESS] на підставі рішення Джурківської сільської Ради народних депутатів за № 17 від 27.12.1993 року, їй передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею - 0,5773 га, в межах згідно з планом. Державний акт на землю - це документ, виданий уповноваженим державним органом, що підтверджує право власності або право користування громадянина чи юридичної особи на земельну ділянку. Державний акт на землю містить інформацію про власника земельної ділянки; підстави набуття права власності (права користування) на земельну ділянку; місце розташування, площу земельної ділянки; опис суміжних землекористувачів; обмеження та обтяження у використанні ділянки. Форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2002 року № 449, яка втратила чинність на підставі Наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 03.07.2013 № 404 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів». З 01 січня 2013 року, у зв`язку з набранням чинності ЗУ «Про Державний земельний кадастр», державні акти на право власності чи право постійного користування земельною ділянкою не видаються. З 01.01.2013 р. земельні ділянки як об`єкти права реєструються в Державному земельному кадастрі (далі ДЗК), а права на них (власності, користування тощо) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Реєстрація прав щодо земельної ділянки можлива лише за умови, що таку ділянку зареєстровано в ДЗК. Наявність помилок у правовстановлюючому документі на землю унеможливлює реалізацію особою своїх прав власника земельної ділянки. Помилки в державних актах поділяють на дві групи: технічні, орфографічні. Технічні помилки стосуються неправильно визначеної площі земельної ділянки, її конфігурацій тощо. Орфографічними є помилки допущені у прізвищі, імені та по батькові громадянина, якому видавався державний акт на його земельну ділянку; назві юридичної особи; назві населеного пункту, вулиці тощо. Виправлення орфографічних помилок відбувалось до 2013 року шляхом видачі нових державних актів замість тих, що містять помилки. Проте, з 2013 року державні акти не видаються, а, отже отримати новий акт замість того в якому міститься помилка, неможливо. Крім того, слід звернути увагу на те, що за весь період видачі державних актів на право власності та на право постійного користування землею Інструкцією по їх заповненню заборонялося робити виправлення або помарки. Отже, в раніше виданих державних актах на право власності на земельну ділянку чи право постійного користування земельною ділянкою жодних виправлень робити не можна, оскільки його можна визнати зіпсованим. Відповідно листа ВСУ 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа у відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Факт, про встановлення якого просить позивач, має юридичне значення для охорони її прав, свобод та інтересів, оскільки надає правові підстави для реалізації своїх майнових прав, а саме отримання свідоцтва про право на спадщину, що стало неможливим при зверненні до державного нотаріуса, оскільки в державному акті на право власності на земельну ділянку було допущено помилку у написанні прізвища власника, а саме прізвище зазначено « [PERSON] » замість правильного « [PERSON] ». Відповідно, внести такі виправлення у державний акт, або видати новий державний акт неможливо. Окрім цього, позивачем було надано довідку Джурківського старостинського округу Підгайчиківської сільської ради, згідно, якої встановлено, що при видачі Державного акту на право приватної власності на землю, була допущена помилка в прізвищі [PERSON] зазначено невірно « [PERSON] », а також довідку сільського голови Джурківського старостинського округу Підгайчиківської сільської ради, про те, що [PERSON] і [PERSON] це одна і та сама особа ((а.с. 18). Про те, що [PERSON] і [PERSON] одна і та ж особа також свідчить одна й та ж адреса проживання ( [ADDRESS] ). З огляду на наведене, судом може бути встановлено факт належності Державного акту на право на земельну ділянку [PERSON] , яка померла [INFO] , як документа, що підтверджує право власності на майно, на яке позивачка має право, але через наявну помилку позбавлена можливості його реалізувати через зазначену помилку. Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачкою права власності на земельні ділянки в порядку спадкуванні, виходячи з наступного. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, частина 1 статті 16 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 „Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленим цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови в оформленні права на спадщину нотаріусом особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. п. 3 п. 24 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 №7, при розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що відповідно до статті 392 ЦК особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права (пункти 106, 107 постанови від 18 грудня 2019 р., судова справа № 522/1029/18, провадження № 14-270цс19). Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку. Наявність постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема у видачі свідоцтва про право на спадщину, є підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, що розташована в с. Джурків, Коломийського району Івано-Франківської області пл. 0,5773 га, що належала [PERSON] , яка померла [INFO] (спадкова справа № 217/2004), спадкоємицею якої була [PERSON] , яка померла [INFO] , прийняла спадщину але не оформила своїх спадкових прав (спадкова справа № 436/2016). 29 жовтня 2025 року державним нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки встановлено розбіжність у зазначенні прізвища спадкодавця: у свідоцтві про смерть спадкодавиці зазначено [PERSON] , а у правовстановлюючому документі Державному акті на право приватної власності на землю вказано [PERSON] . Отже, з постанови нотаріуса вбачається, що єдиною перешкодою в оформленні позивачкою спадщини після померлої [PERSON] є наявність розбіжностей у написанні прізвища в документах, а отже у позивачки є можливість за наявності рішення суду, яким встановлено факт належності вказаного документа [PERSON] , одержати свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині не підлягають вирішенню в судовому порядку. Для того аби можна було вважати доведеним, що спадкоємець вичерпав можливості для нотаріального оформлення спадщини отримання свідоцтва про право на спадщину, позивач повинен довести, що він з об`єктивних причин не має можливості виконати усі вимоги нотаріуса, викладені у письмовій довідці щодо переліку документів, необхідних для оформлення спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину. З огляду на викладене Верховний Суд погодився із судами попередніх інстанцій, що позивач не довів наявність перешкод для оформлення права на спадщину у нотаріальному порядку, оскільки у матеріалах спадкової справи відсутня письмова довідка нотаріуса щодо переліку документів, необхідних для оформлення спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину (постанова від 25 липня 2023 р., судова справа № 128/3465/21, провадження № 61-4750св23 Враховуючи викладене, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Таким чином, суд приходить до висновку, що обраний позивачкою спосіб захисту своїх спадкових прав у вигляді звернення до суду з позовом про визнання за нею право власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неналежним та неефективним, оскільки її права на спадкування на земельну ділянку спадкодавця не порушувалися. За таких обставин, суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.

Outcome: partial