Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

У серпні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРНЕТ ІНВЕСТ», у якому просив: - визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, поширену Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРНЕТ ІНВЕСТ» [INFO] » за посиланням: [INFO] у статті під назвою: « [PERSON] - про «нечисті методи» роботи учасника ринку очищувачів», а саме: «Дійсно, нащо засновувати щось своє з нуля, розкручувати новостворену компанію, ризикувати, якщо можна просто вкрасти готовий налагоджений бізнес в людини, яка довіряла тобі. Саме так починався нечистий шлях [PERSON] на ринку очисників». -зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРНЕТ ІНВЕСТ» протягом 5 (п`яти) днів з дня набрання законної сили рішення суду у цій справі спростувати інформацію стосовно [PERSON] , поширену Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРНЕТ ІНВЕСТ» [INFO] » за посиланням: [INFO] ) у статті під назвою: « [PERSON] - про « [INFO] », а саме: «інформація стосовно [PERSON] , поширена [INFO] на веб-сайті Інтернет-порталу «АНТИКОР» за посиланням: [INFO] є недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності». -стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРНЕТ ІНВЕСТ» на користь [PERSON] 144 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, та стягнути з відповідача на його користь судові витрати у справі. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначив, що[INFO] на веб-сайті Інтернет-порталу «АНТИКОР» було розміщено публікацію (посилання: https://antikor.com.ua/articles/726884-pavel_bartkovskij_- _o_nechistyh_metodah_raboty_uchastnika_rynka_ochistitelej) стосовно позивача. вказана стаття була розміщена під назвою: « [PERSON] - про «нечисті методи» роботи учасника ринку очищувачів» та включала, серед іншого, недостовірну інформацію щодо позивача, а саме: «Дійсно, нащо засновувати щось своє з нуля, розкручувати новостворену компанію, ризикувати, якщо можна просто вкрасти готовий налагоджений бізнес в людини, яка довіряла тобі. Саме так починався нечистий шлях [PERSON] на ринку очисників». Вказує, що відповідачем було розміщено публікацію, в якій позивач у стверджувальній формі звинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 185 та ст. 190 Кримінального кодексу України, що виражається у вислові про «викрадення» «налагодженого бізнесу» в іншої особи. Поширення інформації було спрямоване на значне зниження авторитету позивача, формування негативної громадської думки про нього та фактично призвело до невідворотних наслідків для його репутації, а тому є таким, що порушує право позивача на повагу до його честі, гідності і ділової репутації. Відповідно до висновку експерта № ED-1734-4-2231.25 від 04.08.2025 за результатами проведення судово-психологічного експертного дослідження встановлено, що ситуація, яка досліджується є психотравмувальною для [PERSON] . Внаслідок психотравмувальної дії ситуації, яка досліджується, [PERSON] спричинені психологічні (моральні) страждання. Еквівалент компенсації за завдані [PERSON] страждання становить 36 мінімальних заробітних плат, розмір якої визначається рівнем розміру мінімальної заробітної плати, встановленої в Україні на момент винесення рішення суду. Зазначає, що вказана стаття відповідає такій обставині складу цивільного правопорушення, як поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам. З урахуванням викладеного, представник позивача просив суд задовольнити позов. Ухвалою судді від 25 серпня 2025 року відкрито провадження в указаній справі для розгляду за правилами загального позовного провадження. 8 вересня 2025 року від представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРНЕТ ІНВЕСТ» надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки з 26.05.2025 не надає послуги з реєстрації доменного імені « [INFO] ». Зазначає, що Товариство є неналежним відповідачем у справі, у випадку задоволення позову не зможе виконати рішення суду, оскільки не обслуговує доменне ім`я «antikor.com.ua». Ухвалою суду від 22 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Ухвалою суду від 8 грудня 2025 року вирішено повернутися до стадії підготовчого провадження у вказаній справі. Ухвалою суду від 8 грудня 2025 рокузамінено неналежного відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРНЕТ ІНВЕСТ» на належного - Компанію «ТЕКА-ГРУП ФАУНДЕІШН». Ухвалою суду від 21 січня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд даної справи в суді, в судове засідання не з`явився, правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. З урахуванням ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності учасників справи. Суд, в порядку загального позовного провадження, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, які підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків. Суд установив, що [INFO] на веб-сайті Інтернет-порталу «АНТИКОР» було розміщено публікацію (посилання: https://antikor.com.ua/articles/726884-pavel_bartkovskij_- _o_nechistyh_metodah_raboty_uchastnika_rynka_ochistitelej) щодо [PERSON] . Основним Законом України проголошено найвищою соціальною цінністю людину, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпеку, кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28 Конституції України). Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому і самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 06 жовтня 2015 року). Статтею 201 Цивільного кодексу України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Згідно із статтею 299 Цивільного кодексу України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Під діловою репутацією розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Згідно з статтею 200 Цивільного кодексу України та статтею 1 Закону України «Про інформацію», інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідним є визначення характеру такої інформації та з`ясування, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. За змістом частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію», якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт сам по собі є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Крім того, суд, розглядаючи спір, бере до уваги те, що національне законодавство не містить визначення понять брутальної, принизливої чи непристойної форми висловлення суб`єктивної думки, позаяк це є морально-етичними категоріями, які визначаються судом в кожній справі окремо із врахуванням всіх обставин справи, таких як: час, місце, інтонація, характер висловленої інформації, щодо кого та ким така інформація висловлена тощо. Інформація, на яку позивач вказує як на недостовірну, є припущеннями, особистою думкою особи, що її висловлює, а тому не може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності, у зв`язку із чим на підставі частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» зазначені висловлювання є оціночними судженнями. Із змісту інформації, поширеної відповідачем відносно позивача, суд вбачає, що ці висловлювання за своїм змістом є оціночними судженнями, які є вираженням суб`єктивної думки щодо зазначених в них обставин, тому не є недостовірною інформацією. Аналіз змісту оспорюваної позивачем публікацій свідчить про відсутність твердження про конкретні факти (час, спосіб, кількість тощо) і вказує на те, що по суті в них викладені оціночні судження особи у вигляді критичної оцінки автором суспільно-громадської діяльності позивачів. Оцінити правдивість чи правильність такого висновку неможливо, а оціночні судження спростуванню не підлягають. У відповідності до правової позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховної Суду, викладеної у Огляді судової практики Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справах про захист гідності, честі та ділової репутації від 02 вересня 2019 року, суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого, була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. Судом встановлено, що відповідач в опублікованій статті не стверджував, що позивач є фігурантом будь-якого кримінального провадження, так само як й про те, що йому повідомлено про підозру у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення чи наявні обвинувальні вироки суду, а відтак вказана інформація не є і не може бути предметом доказування чи спростування у даному судовому спорі. Інформація, яка опублікована відповідачем у мережі інтернет не може тлумачитись як фактичне звинувачення у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення, оскільки відповідач про це не висловлювався у категоричній стверджувальній формі. Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (ч. 1 ст. 102 ЦПК України). Згідно ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Відповідно до висновку експерта № ED-1734-4-2231.25 від 04.08.2025 за результатами проведення судово-психологічного експертного дослідження встановлено, що ситуація, що досліджується є психотравмувальною для [PERSON] . Внаслідок психотравмувальної дії ситуації, яка досліджується, [PERSON] спричинені психологічні (моральні) страждання. Еквівалент компенсації за завдані [PERSON] страждання становить 36 мінімальних заробітних плат, розмір якої визначається рівнем розміру мінімальної заробітної плати, встановленої в Україні на момент винесення рішення суду. Суд вважає, що позивачем не доведено складу дифамаційного правопорушення, суспільна важливість поширеної інформації, поширення інформації, як результат власної суб`єктивної оцінки відповідача, що гарантується правом на свободу вираження поглядів, правом на свободу слова та правом на поширення інформації, а також відсутність допустимих доказів, на підтвердження позиції позивача, вказує на відсутність підстав задоволення позовних вимог. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необґрунтованість позову про визнання інформації недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до гідності, честі та недоторканість ділової репутації. Оскільки вимога про визнання інформації недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до гідності, честі та недоторканість ділової репутації, судом залишено без задоволення, у задоволенні похідних вимог позову про зобов`язання спростувати інформацію та відшкодування моральної шкоди також слід відмовити. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати відповідно до статті 141 ЦПК України покладаються на позивача. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed