Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

05 вересня 2025 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] та просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця на утримання повнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з її навчанням. В обґрунтування позову позивач зазначила, що спільна з відповідачем дочка проживає та навчається в Німеччині та потребує значного матеріального утримання на оплату медичної страховки, придбання підручників, оплату проживання в студентському гуртожитку. Відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги не надає, проживає окремо та перебуває у працездатному віці. Витрати на навчання дитини несе позивач. Суддя Деснянського районного суду м. Чернігова Супрун О.П. ухвалою від 15.09.2025 прийняв заяву до розгляду та відкрив провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначив судове засідання для розгляду справи по суті на 11.11.2025. Ухвалою суду від 11.11.2025 задоволено заяву представника позивача адвоката Новика Максима Сергійовича про відвід судді. Відведено суддю Супруна О.П. від розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. В порядку ст. 33 ЦПК України дану справу визначено для розгляду судді Деснянського районного суду м. Чернігова Слісарю А.В. Ухвалою суду від 12.11.2025 прийняти до розгляду позовну заяву та призначено судове засідання для розгляду справи по суті призначити у відкритому судовому засіданні. 14.10.2025 представник відповідача подав письмовий відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що зі змісту позовної заяви вбачається, що повнолітня донька сторін - [PERSON] проживає та нібито навчається у Федеративній Республіці Німеччина, тобто фактично перебуває за межами України та не проживає спільно з матір`ю - позивачкою, а проживає в гуртожитку, про що позивачка стверджує в своєму позові. Відповідно до положень статті 199 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини надано самій повнолітній дитині, яка продовжує навчання, або її матері (батькові), але лише у випадку, якщо така дитина проживає з відповідним із батьків. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] не проживає спільно з матір`ю, остання не наділена правом звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів в інтересах доньки. Право на звернення до суду належить самій повнолітній доньці, яка має повну цивільну дієздатність та може самостійно захищати свої права та інтереси, в тому числі шляхом подання позову про стягнення коштів на власне утримання під час навчання. Також Відповідач звертає увагу суду на те, що повнолітня дочка Сторін - [PERSON] перебуває на території Федеративної Республіки Німеччина де останній надається тимчасовий захист для українців згідно з п. 24 Закону про перебування (AufenthG). Цей статус дозволяє легально перебувати в країні, отримувати соціальну допомогу, медичне обслуговування, житло. Українці у зв`язку з повномасштабним вторгненням росії, є категорією біженців, які отримують у Німеччині захист, відповідно до Директиви Європейського союзу про масовий наплив біженців. Цей винятковий статус закріплено у п. 24 Федерального закону Німеччини про перебування іноземців (Aufenthaltsgesetz), згідно якого їм виплачують базову соціальну допомогу, так звані "гроші для громадян", що складає 563 евро на місяць. Вказаний факт є загальновідомим та позивачем не спростований. В матеріалах справи від сутні будь-які докази, що позивачка та донька не отримують вказану допомогу від Німеччини. Для вчинення будь-яких нотаріальних дій, у тому числі, і для засвідчення вірності перекладу та вірності копій, документи, які складено за кордоном, повинні прийматися нотаріусами за умови їх легалізації або проставляння апостилю, якщо інше не передбачено міжнародними договорами. Отже для цілей прийняття документа, складеного в державі Федеративній Республіці Німеччина, він повинен містити апостиль або бути скріпленим апостилем. Водночас Позивачкою зазначена вимога не була виконана, оскільки на поданих документах, виданих компетентними органами іноземної держави, відсутній апостиль або інше належне засвідчення їхньої автентичності. Таким чином, надані документи не можуть бути визнані належними та допустимими доказами в даній справі, та як наслідок, в позові слід відмовити і з цієї підстави. Вказує, що при вирішенні питання про стягнення аліментів на повнолітню дитину, суд повинен враховувати всі джерела доходів обох батьків. Відповідач є фізичною особою підприємцем та перебуває на спрощеній системі оподаткування. Зазначає що його загальний оборот з 01.01.2025 по 30.09.2025 складає 805059,55 грн., а сума всіх витрат з дебетом складає 413131,66 грн. На заробітну плату найманих працівників за цей період було витрачено 201218,98 грн., а за оренду приміщення для здійснення торгівлі 472500 грн. Вказує, що фактичний прибуток відповідача на місяць становить 11725,62 грн. Відповідач є особою з інвалідністю 3 групи, має ряд захворювань на які витрачає значні суми. Крім того, відповідач проживає з непрацездатною матір`ю, яка також знаходиться на його утриманні та має захворювання, яке потребує лікування та значних витрат на це. Вказує, що позивач не надає жодних доказів утримання нею дитини. 09 грудня 2025 року судом була постановлена ухвала, без оформлення окремого документа про залучення до участі у справі як третю особу [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача та третьої особи позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з наведених у позові підстав. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві. Суд, заслухавши вступні слова учасників справи, з`ясувавши обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 6). З довідки Професійного коледжу [PERSON] від 18.06.2025 вбачається, що [PERSON] є ученицею міжнародного підготовчого класу Професійного коледжу Роберта Шумана Міста Дортмунда, форма навчання денна, початок навчання 01.08.2024, термін закінчення навчання орієнтовно до 31.07.2026 (а.с. 7). Згідно ст. 198 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Аналогічний висновок по застосуванню ст. 199 СК України міститься і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (Olsson v. Sweden) від 27 листопада 1992 року, статус рішення - остаточне), і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen. v. Norway) від 07 серпня 1996 року, статус рішення - остаточне). Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків, брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Стягнення із батьків аліментів на утримання повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства. Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 644/3610/16 (провадження №61-12782св18) зробив висновок про те, що Сімейним Кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків, брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Також при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. У постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 381/2423/20 (провадження №61-17937св21) Верховний Суд вказав, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, потрібних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. При визначенні розміру аліментів потрібно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Приписи цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку що відповідач повинен приймати участь в утриманні своєї дитини на період її навчання. Представником відповідача заперечувалася можливість звернення позивача з даним позовом, оскільки вона не проживає разом з дитиною, а тому він просив відмовити у задоволенні позову на що суд зазначає наступне. Згідно практики Верховного Суду, важливим для виникнення права у батьків на стягнення аліментів утримання повнолітньої доньки/ сина, яка/ який продовжує навчання є не лише формальний факт спільного проживання, а перебування дочки, сина на утриманні одного з батьків (постанови Верховного Суду від 05 вересня 2019 року справа №202/7266/15-ц). Отже, одне лише формальне проживання дитини окремо від позивачки не є підставою для відмови у позові. Крім того, суд зважає на те, що третя особа не заперечувала, що позивачка утримує її та не заперечувала, що вона взагалі звернулася до суду з даним позовом. Також, позивач вказує, що дитина перебуває за межами України як біженка та отримує тимчасовий захист на території Федеративної Республіки Німеччина і вказаного факту відповідачем не заперечується, а тому суд вважає, що виїзд дитини за кордон та здобуття там освіти, відбулося вимушено у зв`язку з війною на території України, тому у даному випадку буде надмірним формалізмом для відмови у задоволенні позову у зв`язку з тим, що позивачка проживає окремо від дитини яка навчається. Згідно з практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, та як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішення питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист. Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки», «ЗУБАЦ ПРОТИ ХОРВАТІЇ» (ZUBAC v. CROATIA), (Beles and Others v. the Czech Republic), №47273/99, пп. 50-51 та 69, ЄСПЛ 2002 IX, та «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), №35787/03, п. 29, від 26 липня 2007 року). При цьому, Європейський суд з прав людини провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя. Крім того, представником відповідача ставиться під сумнів належність та допустимість документів, які позивачем надані на підтвердження навчання дитини у іноземному навчальному закладі, оскільки вказані документи складені та видані в державі Федеративній Республіці Німеччина, а тому повинні бути легалізовані, щоб бути дійсними на території України. 10 січня 2002 року Верховною Радою України прийнято Закон №2933-III, відповідно до якого Україна приєдналася до Конвенції 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів. Конвенція 1961 року набрала чинності в Україні 22 грудня 2003 року. Статтею 1 Конвенції 1961 року передбачено, що ця Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів. Однак ця Конвенція не поширюється: a) на документи, складені дипломатичними або консульськими агентами; b) на адміністративні документи, що мають пряме відношення до комерційних або митних операцій. У Рекомендації Ради Європи № R (2002)2 «Про доступ до офіційних документів» від 21 лютого 2002 року зазначено, що «офіційні документи» означають будь-яку інформацію, яка є записаною в будь-якому вигляді, вироблена або отримана органами державної влади і пов`язана з будь-якою державною або адміністративною функцією. Отже слід зазначити, що довідка про навчання дитини сторін видана навчальним закладом, а не органом державної влади іноземної держави, та містить інформацію у формі довідки, а не є документом про освіту. Крім того, зі змісту довідки (німецькою мовою) вбачається, що такий документ має відомості про підпис компетентної особи, уповноваженої на видачу такого документу, реєстраційні відомостей про навчальний заклад. З огляду на наведене, суд вважає безпідставними доводи представника відповідача, що довідка про навчання є неналежним та недопустимим доказом. Визначаючи розмір аліментів, які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача на утримання їх дитини на період навчання суд враховує наступне. Відповідно до ст. 200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Статтею 182 СК України встановлені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. Наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину) є обов`язковою складовою сукупності юридичних фактів, на підставі яких виникає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття. Вирішуючи питання про розмір аліментів які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача на утримання їх спільної дитини на період її навчання, суд бере до уваги, що відповідач є фізичною особою підприємцем та отримує дохід, тому він може сплачувати аліменти, однак він є особою з інвалідністю та згідно наданих медичних документів, хворіє на ряд захворювань, які потребують лікування та відповідач на це витрачає кошти у значних розмірах. Також, суд бере до уваги, що відповідач проживає зі своєю матір`ю, яка є похилого віку та має захворювання на які також необхідні матеріальні затрати у значних розмірах. Отже, враховуючи, що відповідач як батько зобов`язаний приймати участь у наданні матеріальної допомоги доньці у зв`язку з навчанням, тягар її утримання не може бути покладений тільки на матір та з врахуванням обставин, які впливають на визначення розміру аліментів, суд вважає, що з відповідача підлягають стягненню аліменти на період навчання дитини у розмірі 1/8 частини всіх видів доходу (заробітку) щомісяця, починаючи з моменту звернення до суду. Крім того, на підставі ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення, а відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір. Вирішуючи даний спір, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Outcome: partial