Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

Представник заявника звернулася до суду з вказаною заявою, яку обґрунтувала тим, що 27 серпня 1970 року, що [PERSON] , отримала в спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON] , частку будинку [ADDRESS] . В листопаді 2025 року [PERSON] звернулась до Центру надання адміністративних послуг міста Дніпра, із заявою про державну реєстрацію права власності на будинок розташований за адресою: [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також внесення відомостей про неї, як власника. Однак, їй було відмовлено у державній реєстрації, оскільки відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, її по батькові зазначено як [PERSON] , замість [PERSON] , як зазначено в паспорті громадянина України серії [NUMBER] виданого Самарським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 09.10.2001 на її ім`я та інших її документах. У зв`язку з тим, що виявлено помилку у написанні по батькові заявника в свідоцтві про право на спадщину за заповітом, вона позбавлена можливості розпоряджатись належним їй на праві приватної власності майном. Вважає, що така розбіжність у написанні прізвищ у зазначених документах пов`язана з опискою при складанні документів та перекладі прізвища з російської мови, оскільки єдиним документом заявника станом на момент складання свідоцтва про право на спадщину за заповітом було свідоцтво про народження серії [NUMBER] , яке заповнено російською мовою. Крім цього, станом на момент складання свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус здійснювала свою діяльність та складала документи за допомогою друкарської машини, на той час на друкарських машинах були відсутні українські літери, що безпосередньо вбачається із вищевказаного свідоцтва. Враховуючи вищезазначене, щоб вільно розпоряджатися своєю власністю, [PERSON] вимушена звернутись до суду, оскільки іншим позасудовим шляхом встановити даний факт, що має юридичне значення - не має можливості. Враховуючи вищевикладене, представник заявника просила встановити факт належності [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого нотаріусом Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, в реєстрі за № 4208 від 27.08.1970. 12 грудня 2025 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду. [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак 28 січня 2026 року від останньої до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, в якій вона просила задовольнити її заяву. Шоста Дніпровська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області участь свого представника в судове засідання не забезпечила, про час та місце справи повідомлена була своєчасно та належним чином, про поважні причини неявки до суду не повідомляли, із клопотанням про відкладення розгляду справи не звертались. Суд, дослідивши матеріали справи, надані письмові докази, надавши їм оцінку в їх сукупності, прийшов до наступного. Судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої зазначені: батько [PERSON] , мати [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 1366. [INFO] [PERSON] , отримала в спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON] , частку будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, зареєстрованим в реєстрі за № 4208. Однак, у даному свідоцтві по батькові Середи [PERSON] зазначено як « [PERSON] ». 26 липня 1986 року заявниця уклала шлюб зі [PERSON] , після укладення якого змінила прізвище на [PERSON] . 07 вересня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, після чого дружина змінила своє прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про одруження виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Самарського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, про що зроблено відповідний актовий запис № 285. Відповідно до копії паспорта серії [NUMBER] виданого Самарським РВДМУУМВС України в Дніпропетровській області від 09 жовтня 2001 року встановлено, що паспорт виданий [PERSON] . Так, згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Окрім того, згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Ці ж самі положення викладені у листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в якому зазначено, що факт родинних відносин між фізичними особами встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника: право на спадщину, право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника, одержання компенсації тощо. Постановою Великої Палати Верховного суду від 08.11.2019 по справі №161/853/19 визначено, що перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, на збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаним у свідоцтві про народження або в паспорті, в тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Відповідно до листа Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012, коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, громадяни мають право звернутись до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належності громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). Отже, виходячи з викладеного та аналізуючи надані заявником документи, суд вбачає підстави для задоволення вказаної заяви, оскільки встановлення цього факту не суперечить чинному законодавству і не порушує чиїх-небудь прав або охоронюваних законом інтересів, а його встановлення необхідно заявникові для реалізації її права на реєстрацію її права власності.

Outcome: approved