Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою в якій просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ позивачкою та членами її сім`ї було приватизовано житлове приміщення - квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 08 грудня 2006 року виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради квартира, яка знаходиться в [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] - 1/4 (чоловік позивачки), [PERSON] - 1/4 (позивачка), [PERSON] - 1/4 (син позивачки), [PERSON] - 1/4 (мати позивачки). Право спільної часткової власності зареєстровано 20.12.2006 Комунальним підприємством Рівненське міське бюро технічної інвентаризації, номер витягу 12981843, реєстраційний номер 17237141, номер запису 163-65173 в книзі 225. Після смерті матері позивачки [PERSON] та чоловіка [PERSON] позивачці відповідно до свідоцтва про спадщину на праві спільної часткової власності належить 3/4 частки у вищезазначеній квартирі, 1/4 частка належить сину позивачки [PERSON] . Відповідач [PERSON] з 2013 року постійно проживає разом із сім`єю в м. Вороніж російської федерації і є громадянином цієї країни. Згідно з довідкою про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, виданої Департаментом цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради від 26.12.2025 № 28186, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані громадяни: [PERSON] та [PERSON] . Про те, що [PERSON] не проживає у вищезазначеній квартирі, комісією ОСББ «Гайдамацьке» складено 22.10.2017, 04.10.2021, 21.04.2023, акти відповідно до яких встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично в квартирі не проживає. Жодного разу до місця своєї реєстрації відповідач не приїздив. Як співвласник нерухомого майна відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням позивачка не чинить. Факт реєстрації відповідача порушує право позивачки на вільне розпорядження і користування майном, вона позбавлена можливості оформити субсидію по оплаті житлово-комунальних послуг. Плата за житлово-комунальні послуги щомісячно в середньому складає 3000 грн. Пенсія позивачки складає 4800 грн. Надмірна плата за комунальні послуги ставить позивачку в скрутне фінансове становище. Через неможливість сплачувати в повному обсязі комунальні послуги утворилася заборгованість перед ОСББ в розмірі майже 7000 грн, перед підприємством, що постачає електроенергію в розмірі близько 9000 грн. Крім того, позивачка є особою похилого віку, кошти їй необхідні на придбання ліків, харчування, одягу. У 2023 році позивачка на підставі довіреності відповідача зверталася до Департаменту цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради щодо зняття відповідача з реєстрації, але отримала відмову. Відмова обґрунтована тим, що відповідно до частини 12 статті Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05.11.2021 №1871-IX зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) співвласника житла за заявою іншого співвласника цього житла не здійснюється. Ухвалою суду від 17 грудня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Позивачка в судове засідання не з`явилася, від її представника надійшла заява про розгляд справи справу за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримують. Представником відповідача подано суду заяву про розгляд справи бех їхньої участі відсутності, позовні вимоги визнають у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи та врахувавши обставини у справі, встановив таке. Відповідно до свідоцтва про спадщину на праві спільної часткової власності позивачці належить 3/4 частки у вищезазначеній квартирі, 1/4 частка належить сину позивачки [PERSON] . Згідно з довідкою про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, виданої Департаментом цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради від 26.12.2025 № 28186, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані громадяни: [PERSON] та [PERSON] . Відповідач [PERSON] зареєстрований в квартирі, але фактично не проживає в ній без поважних причин з 2013 року. Так, комісією ОСББ «Гайдамацьке» складено 22.10.2017, 04.10.2021, 21.04.2023, акти, відповідно до яких встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично в квартирі не проживає. Згідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК України, ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Статті 61-70 ЖК України передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім`ї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено статтею 71 ЖК України, а їхні права та обов`язки статтею 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадинами. Відповідно до статті 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців. Згідно зі статтею 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71,72 ЖК України дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. 20 вересня 2021 року Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №200/17337/17 відступив від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 524/7927/16-ц, про те, що у позивача, який не є власником або наймачем, а членом сім`ї наймача кімнати в гуртожитку, не виникає права на звернення до суду з позовом про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 200/17337/17 наголосив на тому, що особа, яка на законних підставах вселилася в жиле приміщення як член сім`ї наймача та зареєстрована в ньому, набула рівного права із наймачем на користування жилим приміщенням, несе тягар його утримання, така особа має право на звернення до суду за захистом своїх прав, зокрема і з позовом про визнання іншої особи (зокрема й наймача) такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача. При цьому, зняття з реєстрації місця проживання відповідача у примусовому порядку залежить від вирішення питання про наявність/відсутність у нього права користування майном. За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд на підставі досліджених доказів встановив, що фактично протягом останніх років відповідач у квартирі [ADDRESS] , не проживає без поважних причин. Проаналізувавши зміст письмових матеріалів справи, враховуючи вищенаведені норми права, суд дійшов висновку, що відповідач, залишаючись зареєстрованим у квартирі за адресою: [ADDRESS] , не користується таким житловим приміщенням понад десять років без поважних причин, тому є таким, що втратив право користування вищевказаним житлом, внаслідок чого суд задовольняє позовні вимоги.

Outcome: approved