Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Садівничого товариства «ЛЕВАДА» про визнання дійсним договору купівлі продажу, визнання права власності. Позивач в своєму позові посилається на те, що 4 грудня 1996 року він уклав з відповідачем договір купівлі-продажу земельної ділянки. Предметом Договору була земельна ділянка N? [NUMBER] , площею 0,0608 га, розташована на території Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, в садовому товаристві "ЛЕВАДА" (надалі - Земельна ділянка). Цільове призначення Земельної ділянки - для ведення садівництва. Зазначена Земельна ділянка належала Продавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП N? 006307, виданого на підставі рішення виконкому Підгородненської міської ради від 20 вересня 1995 року N? 178 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за N? 6447 від 29 травня 1996 року, ці документи на виконання угоди передані позивачу. Відповідно до п. 2 Договору, Земельна ділянка була продана за 500 (п?ятсот) доларів США. Грошові кошти були повністю отримані Продавцем від позивача до підписання Договору, що підтверджується текстом Договору та фактом його підписання сторонами. Згідно з п. 3 Договору, Продавець передав [PERSON] . Земельну ділянку та документи на неї 14 грудня 1996 року, і я прийняла цю ділянку, що свідчить про повне виконання Договору з мого боку (сплата коштів) та з боку Продавця (передача майна). Пунктом 4 Договору сторони домовилися, що Договір потрібно посвідчити у нотаріуса. Особливою умовою цього пункту було зазначено: "Если ПРОДАВЕЦ ( [PERSON] ) не явится на заверение этого договора к нотариусу до 14 декабря 1998 года, ДОГОВОР СЧИТАЕТСЯ ЗАКЛЮЧЕННЫМ. В этом случае никаких претензий друг к другу по оформлению нет." (мовою оригіналу). Продавець, [PERSON] , ухилився від нотаріального посвідчення Договору та не з?явився для його нотаріального оформлення до 14 грудня 1998 року. Таким чином, сторони в самому Договорі передбачили наслідки неучасті Продавця в нотаріальному оформленні, визначивши, що Договір вважатиметься укладеним. На виконання договору, Продавець [PERSON] передав позивачу оригінали документів на земельну ділянку, зокрема акт на право приватної власності на землю серії ДІ N? 006307, виданого на підставі рішення виконкому Підгородненської міської ради від 20 вересня 1995 року N? 178 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за N? 6447 від 29 травня 1996 року. 3 моменту укладення Договору, тобто з 14 грудня 1996 року, і по теперішній час понад 28 років) позивач безперешкодно, відкрито, добросовісно та безперервно володіє та користуюся вказаною Земельною ділянкою як своєю власною. Так, вона обробляє землю, вирощую сільськогосподарську продукцію, сплачую членські та інші внески до Садівничого товариства "ЛЕВАДА", що підтверджує характер її володіння як власника. Про факт купівлі-продажу Земельної ділянки та її тривале, відкрите користування нею, добре обізнані сусіди по садовому товариству, а також правління Садівничого товариства "ЛЕВАДА". На підтвердження факту довготривалого, відкритого та добросовісного користування земельною ділянкою N? [NUMBER] , Садівничим товариством "ЛЕВАДА" було видано довідку від 04 червня 2025 року. У цій довідці правління товариства засвідчує, що [PERSON] дійсно є фактичним користувачем зазначеної ділянки з 14 грудня 1996 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з попереднім власником [PERSON] . Довідка також підтверджує, що за весь час користування, пані [PERSON] сумлінно та своєчасно сплачувала всі членські, цільові та інші обов?язкові платежі. Станом на 04 червня 2025 року, будь-яка заборгованість перед товариством у неї відсутня, що свідчить про її добросовісне виконання обов?язків члена товариства. Крім того, іншою довідкою, виданою Садівничим товариством "ЛЕВАДА" 03 червня, підтверджується, що [PERSON] є фактичним власником та користувачем земельної ділянки N?76 з 14 грудня 1996 року. Це право володіння та користування перейшло до неї на основі договору купівлі-продажу від тієї ж дати. У документі також зазначено, що земельна ділянка має площу 0,0608 га і розташована в місті Підгородне. Обидві довідки були видані для пред?явлення за місцем вимоги. Продавець [PERSON] після продажу земельної ділянки до товариства не приїзжав, зв?язок з ним відсутній. З метою належного оформлення своїх прав на Земельну ділянку, позивачем була замовлена та виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 1221411000:02:059:0061.Однак, через відсутність нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу та контактів з Продавцем, позивач не може в позасудовому порядку зареєструвати своє право власності на Земельну ділянку, що змушує [PERSON] звернутися до суду за захистом своїх прав. У зв`язку з викладеним, позивач просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки N? [NUMBER] , площею 0,0608 га (кадастровий номер 1221411000:02:059:0061), розташованої в садовому товаристві "ЛЕВАДА" на території Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, укладений 14 грудня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] , а також Визнати за [PERSON] , РНОКП [NUMBER] , право власності на земельну ділянку площею 0,0608 га, кадастровий номер1221411000:02:059:0061, цільове призначення - для колективного садівництва (код КВЦПЗ 01.06), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача та позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та/або його представник в судове засідання не з`явився, про час та дату повідомлявся належним чином, проте про причини неявки не повідомив, відповідних заяв чи клопотань не надавав. Представник відповідач Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, про час та дату повідомлявся належним чином. Надав заяву про розгляд справи за відсутності представника міської ради. Представник відповідача СТ «ЛЕВАДА» в судовому засіданні позовні вимоги визнав. Просив позов задовольнити у повному обсязі. Вислухавши позивача та його представника, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України. Згідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи вимоги сторони позивача суд виходить з наступного. Згідно ст. 41 ЦК УРСР 1963 року (чинного на час виникнення спірних відносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво-або багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦК УРСР 1963 року угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; 2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають (ч.ч. 1, 2 ст. 44 ЦК УРСР 1963 року). Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі (ч. 1 ст. 45 ЦК УРСР 1963 року). Недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу (ст. 46 ЦК УРСР 1963 року). Згідно ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Як встановлено раніше, договір - це дво- або багатостороння угода. Порядок укладення договору регламентується законом. Зокрема, згідно ст. 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась. Якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає. В передбачених законом випадках договір може бути укладений шляхом прийняття до виконання замовлення (ст. 154 ЦК УРСР 1963 року). Угода купівлі-продажу належить до двосторонніх та оплатних договорів. Істотними умовами такої угоди є предмет договору та його вартість (узгоджена сторонами). Так, відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Глава 20 ЦК УРСР 1963 року, яка регулювала відносини купівлі-продажу, передбачала особливості його укладення щодо певного виду майна. Питання відчуження земельних ділянок також підпадали під дію Декрету Кабінету Міністрів України "Про приватизацію земельних ділянок" N? 15-92 від 26.12.1992 р. (далі - Декрет N? 15-92). Статтею 7 Декрету N? 15-92 було встановлено імперативну вимогу, що "Договір купівлі-продажу або іншими способами відчужування земельної ділянки посвідчується у нотаріальному порядку...". Відповідно до частини першої статті 47 ЦК УРСР 1963 р., нотаріальне посвідчення угод було обов?язковим лише У випадках, прямо зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягло за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу яка стосувалася реституції). Проте в п. 4 постанови від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами) Пленум Верховного Суду України зазначив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114, ЦК). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Разом з тим в чинній на час розгляду справи постанові від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України зазначив, що не може бути визнаний недійсним (а відповідно й дійсним) правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за усіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо) (п. 8). З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню (п. 13). Проаналізувавши наявні в матеріали справи, суд прийшов до висновку, що договір купівлі продажу від 14 грудня 1996 року не можна вважати укладеною між сторонами письмовою угодою купівлі-продажу в розумінні вимог закону. Зокрема те, що 4 грудня 1996 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки не містить належної ідентифікації сторін договору, а також необхідної інформації про предмет договору, як істотну умову (технічну характеристику), не підтверджує перехід (передачу) предмета купівлі-продажу від продавця до покупця, не містить достатню інформацію щодо вартості предмета договору (не зазначено, чи є отримані відповідачем кошти саме узгодженою сторонами вартістю належного відповідачу майна, чи є ці кошти остаточним розрахунком за договором). Згідно статті 4 ЦК УРСР цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, арбітражем або третейським судом шляхом визнання цих прав (ст. 6 ЦК УРСР) Згідно ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Якщо угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. В цьому разі суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Це правило діяло і на час виникнення правовідносин між [PERSON] та [PERSON] . Недодержання в цих випадках нотаріальної форми оформлення угоди тягне за собою недійсність угоди. У відповідності до Цивільного кодексу Української РСР ( Кодекс втратив чинність на підставі Кодексу N 435-ІУ ( 435-15 ) від 16 січня 2003 року ВВР, 2003, NN 40-44, ст. 356, статті 44: Письмові угоди повинні укладатись у письмовій формі:угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Стаття 45. Наслідки недодержання форми угоди. Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Стаття 47. Обов`язковість нотаріальної форми і наслідки її недодержання. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Стаття 48. Недійсність угоди, яка не відповідає вимогам закону. Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Стаття 225. Право продажу майна. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Стаття 227. Форма договору купівлі-продажу жилого будинку. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. В судовому порядку не знайшла свого об`єктивного підтвердження та обставина, що позивач передала, а відповідач отримав гроші у зазначеному позивачем розмірі, оскільки розписка про передачу таких коштів не складалася, відмітка про це в договорі купівлі-продажу оговорена, інших належних доказів на підтвердження цієї позиції суду позивачем не надано. Крім того, наданий позивачем договір взагалі не може бути визнаний як належний доказ, оскільки не відповідає вимогам ст. 207, 208 ЦК України (аркуш договору не засвідчений, маються ознаки невідповідностей та ін.); порушена також норма про належну письмову форму оформлення договору купівлі-продажу земельної ділянки з нотаріальним посвідченням і наступною державною реєстрацією. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним і згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається бо недійсність нікчемного правочину встановлена законом. Отже наданий позивачем суду договір є нікчемним доказом і відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України є недійсним з моменту його вчинення і не тягне ніяких юридичних наслідків, а відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню завдатком, недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Наданий позивачем договір, є правочином, який порушує публічний порядок. Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до абз. 2 п. 13 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року «Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін». Вказане сторонами щодо письмового не оформленого нотаріально договору не виконано, їх договір нікчемний і не породжує правих наслідків. Порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК (435-15) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. При розгляді справи з позовів та пояснень і доказів сторін не доведено, чому була необхідність укладення саме такого договору (в простій письмовій формі), чому договір не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК (435-15). Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними та про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. За встановлених обставин не може вважатися укладеним договір договором купівлі-продажу нерухомого майна (земельної ділянки). Разом з тим стороною позивача в судовому засіданні не доведено наявність сукупності обставин, передбачених ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, а саме: - не обґрунтовано, чому сторони не здійснили посвідчення вказаного документа одразу після його складання, наявність перешкод для цього; -не підтверджено факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору; -не підтверджено ту обставину, що можливість нотаріального посвідчення угоди на час розгляду справи втрачена. Згідно зі статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, що закріплено у частині 6 статті 81 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Слід також зазначити, що вказаний позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. На підставі наведеного та встановленого судом у сукупності наданих та добутих доказів, суд приходить до переконливого висновку, що зазначене є підставою для відмови у задоволенні позовної заяви про витребування майна з чужого незаконного володіння. Таким чином, викладені позивачем обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України). Статтею 5 ЦПК України визначені способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] , Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Садівничого товариства «ЛЕВАДА» про визнання дійсним договору купівлі продажу, визнання права власності - відмовити. Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню в межах заявлених і доведених вимог. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI передбачає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час. Сторонами не подано суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу. Однак у судовому засіданні жодна з сторін, яка можливо з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до суду з відповідною заявою, до закінчення судових дебатів у справі, не зверталася. Інших понесених сторонами судових витрат не надано та судом не встановлено. Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позову, судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed