Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель», Державного підприємства «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та зобов`язання вчинити певні дії, в якій просить суд стягнути на його користь з відповідачів Державного підприємства «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки» (код ЄДРПОУ: 13884845) та з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БУКОВЕЛЬ" (код ЄДРПОУ: 40628724) - заборгованість по заробітній платі в сумі 375 538,78 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 29 672,74 грн., компенсацію вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку (ст. 44.КЗпП України ) у сумі 24 067,50 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців ( ст. 117 КЗпП України) у сумі 48 135,00 грн., суму індексації заробітної плати (статті 34 КЗпП України) 5 900,00 гривень. Зобов`язати відповідачів Державне підприємство «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки» (код ЄДРПОУ: 13884845) та ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БУКОВЕЛЬ" (код ЄДРПОУ: 40628724) перерахувати Єдиний соціальний внесок до бюджету 105131,08 грн; стягнути на його користь з Державного підприємства «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки» (код ЄДРПОУ: 13884845) та з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БУКОВЕЛЬ" (код ЄДРПОУ: 40628724) заподіяну моральну шкоду у сумі 150 000,00 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що працював з 15.06.2009 року в ДП «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки» монтажником РЕА та приладів 6 розряду виробничо-технологічного відділу, відповідно до наказу про прийняття на роботу від 12.06.2009 року №22-к. Відповідно до наказу від 11.09.2024 року №3-СК, його звільнено з займаної посади відповідно до п1.ст.40 КЗпП ( ув`язку з скороченням штату) у наказі зазначено що підлягає виплаті вихідна допомога в розмірі середньомісячного заробітку за ст.44 КЗпП та остаточні розрахунки провести після завершення процесу приватизації ДП «ОНДІТТ» та відміни військового стану. Станом на день звільнення у Державного підприємства «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки» перед ним виникла заборгованість з опрати праці, що підтверджується розрахунковими листами з серпня 2020 року по жовтень 2021 року, які видавались йому щомісячно. З інформації зазначеної у розрахунковому листі за жовтень 2021 року вказано борг роботодавця на початок та кінець місяця який зазначався з наростаючим підсумком та склав -139858,76 грн.Також Позивач зазначає, що не використовував протягом 5 років ( 2019-2023 роки) права но щорічну відпустку та має право на її компенсацію при звільненні, Відповідачем данні виплати не зазначені у наказі на звільнення. З моменту звільнення Позивач неодноразово звертався до Відповідача з заявами, скаргами стосовно отримання документів які були необхідні для оформлення пенсії, підтвердження шкідливих умов праці за Списком 1 та з метою вирішення питання по погашенню заборгованості з заробітної плати ( заява від 06.07.2023 року, заява від 06.07.2023 року, заява від 09.01.2023 року, заява від 02.10.2023 року), але отримати необхідні документи та отримати повний розрахунок досі не вдалося. Для отримання документів, що підтверджують тяжкі умови праці (накази, протоколи) та довідку про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії так як відсутня трудова книжка [PERSON] , Пенсійний фонд України звертався з листом від 16.08.2023 року №1500-0218-8/113025 до ДП «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки», але документи так і не були надані. Фондом державного майна України лист від 27.01.2023 року вих.№13-08-00298 Позивача повідомлено, що Регіональним відділенням ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях та ТОВ «Буковель» та 12.12.2022 року за №140 укладено договір купівлі-продажу ЄМК «Одеський науково дослідний інститут телевізійної техніки». Згідно п.7.5.1. розділу 7 Договору Покупець зобов`язаний погасити протягом 30 днів від дати переходу права власності борг із заробітної плати та перед бюджетом, прострочену кредиторську заборгованість у розмірі, що складається на день переходу права власності на єдиний майновий комплекс ( відповідно до абз.6 ч 2 ст.26 ЗУ «Про приватизацію державного і комунального майна»). ДП «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки» повідомив Позивача (лист від 01.09.2023 року вих.№ 100/166, про неможливість отримання запитуваних документів посилаючись на те, що підприємство перебуває в процесі приватизації, з метою забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку і звітності підприємства проводиться інвентаризація активів та зобов`язань та всі документи можуть бути видані після її завершення. Однак, на сьогоднішній час Позивач документи так і не отримав, що порушує його права та законні інтереси. 07.02.2024 року вих. №13-08-00502 Позивач отримав лист від Регіонального фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, де знов зазначається, що згідно п.7.5.1. розділу 7 Договору Покупець зобов`язаний погасити протягом 30 днів від дати переходу права власності борг із заробітної плати та перед бюджетом, прострочену кредиторську заборгованість у розмірі, що складається на день переходу права власності на єдиний майновий комплекс. Згідно відповіді від 07.02.2025 року Позивачу повідомлено, що головним державним інспектором відділу з питань праці управління інспекційної діяльності в Одеській області Міжрегіонального управління здійснена спроба проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про працю у формі перевірки за місцезнаходженням підприємства за адресою: місто Одеса, вул. Мечникова,132, але як виявилось за зазначеною адресою не встановлено ознак діяльності та функціонування підприємства, керівник відсутній. Тому враховуючи те, що не встановлено ознак діяльності та функціонування підприємства, керівник відсутній не має можливості здійснити перевірку та рекомендовано звернутись до суду. 16.05.2025року Позивач знов звернувся до Фонду державного майна, з метою витребування наступних документів: від цифрувати записи трудової книжки; надання оригіналу трудової книжки; надання довідки про стан заборгованості по заробітній платі; сплатити податки за період трудової діяльності та ЄСВ (лист додається). 01.07.2025 року вих.№10-47-16694 Фонд державного майна надав відповідь у якій окреслив свої повноваження та зазначив, що згідно ст.6 Господарського кодексу України та ст.6 ЗУ «Про управління об`єктами державної власності», фонд не має права втручатися в господарську діяльність підприємства, за винятком випадків, передбачених законодавством України та надав доручення керівнику підприємства розглянути звернення та надати відповідь. Позивач зневірився у вирішенні спору у досудовому порядку, та вимушений звернутись за захистом своїх прав до суду, так як протягом тривалого часу не може отримати необхідні документи для оформлення пенсії та стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати. Згідно отриманої довідки ОК-5 від 18.09.2021 року ( додається) вбачається, що відповідач припинив сплату ЄСВ за найманого працівника з 01.01.2021 року, який працював на підприємстві по дату звільнення - 11.09.2024 року. У Позивача відсутня можливість подання довідки про заборгованість по заробітній платі, так як Відповідач не надає ніякої інформації. Неподання Відповідачем до органу Пенсійного фонду відомостей про нараховану заробітну плату з 01.01. 2021 року по 11.09.2024 рок, не може тлумачитися на шкоду працівнику та бути підставою обмеження права на отримання заробітної плати, яка є джерелом його існування. Довідки про заборгованість по заробітній платі та розрахункових коштах відповідачі на запити не надали. Тому Позивач просить суд взяти до уваги індивідуальні відомості про застраховану особу які подавались до Пенсійного фонду України, а також розрахунок невиплачених коштів, складений позивачем. Враховуючи вищевикладене позивач вимушений звернутися з вказаним позовом до суду. 24 грудня 2025 року представником відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» Хітьком В.М. подано до суду через систему «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити, вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими з наступних підстав. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає, що позивач перебував у трудових відносинах виключно з Державним підприємством «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки» (Відповідач 2), що прямо підтверджується: наказом про прийняття на роботу; -наказом про звільнення; - довідками та розрахунковими листами, на які сам позивач посилається. ТОВ «Буковель»: не укладало з позивачем трудового договору; не здійснювало нарахування чи виплату заробітної плати; не виступало роботодавцем у розумінні ст. 21, 24 КЗпП України; відсутністю нарахувань ЄСВ, ПДФО, військового збору з боку ТОВ «Буковель». ТОВ «Буковель» зазначає, що обов`язок зі сплати заробітної плати несе виключно роботодавець, а не будь-яка інша особа, навіть пов`язана з підприємством у майновому або корпоративному характері. Позивач ніколи не перебував у трудових відносинах з ТОВ «Буковель», що прямо підтверджується доказами доданими представником позивача до позовної заяви. ТОВ «Буковель» не є суб`єктом трудового правопорушення, а тому не може нести відповідальність. Жодних доказів існування таких відносин позивач суду не надав. Посилання позивача на договір приватизації є маніпулятивним та юридично хибним. Факт переходу права власності на ТОВ «Буковель» не відбулося, що підтверджено листами Регіонального відділення фонду державного майна України в Одеські та Миколаївській областях від 27.01.2023 № 13-08-00298, від 07.02.2024 № 13-08-00502; Листом Відповідача 2 від 24.07.2023 № 100/163. Договір приватизації не виконаний, кошти не сплачені, акт приймання- передачі не підписаний, що підтверджується Листом Відповідача 2 від 24.07.2023 № 100/163 та листом Регіонального відділення фонду державного майна України в Одеські та Миколаївській областях від 27.01.2023 № 13-08-00298. ДП «ОНДІТТ» продовжує існувати як окрема юридична особа. Відповідні факти не переходу права власності на ЄМК, відсутність акту приймання передачі об`єкту приватизації та відсутність сплати коштів за Договором купівлі-продажу єдиного майнового комплексу Державного підприємства «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки» від 12 грудня 2022 року підтвердженні у позовній заяві на сторінці 3-5 позову. ТОВ «Буковель» не набуло права власності на ЄМК ДП «ОНДІТТ». Згідно зі ст. 334 ЦК України право власності переходить з моменту передачі майна. Акт приймання-передачі ЄМК не підписаний, ФДМУ офіційно підтвердив, що оплата за об`єкт приватизації не здійснена. Тому ТОВ «Буковель» не стало власником підприємства та не несе відповідних зобов`язань. Відсутність обов`язку ТОВ «Буковель» погашати борги ДП «ОНДІТТ» Ст. 26 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» та п. 7.5 договору купівлі-продажу передбачають, що обов`язок з погашення боргів виникає лише після переходу права власності. Оскільки цього не сталося, вимоги позивача є безпідставними. Таким чином, ТОВ «Буковель» не набуло статусу власника і не стало правонаступником ДП, а тому не може відповідати за його борги. Також відповідач зазначає, що позовна вимога про зобов`язання ТОВ «Буковель» та ДП «Одеський науково- дослідний інститут телевізійної техніки» перерахувати ЄСВ до бюджету у сумі 105 131,08 грн. є юридично помилковою, оскільки: ЄСВ є публічно-правовим обов`язком; контроль та стягнення ЄСВ здійснюють податкові органи, а не суд у цивільному процесі; роботодавець не є належним суб`єктом вимоги щодо стягнення ЄСВ. ЄСВ утримується та перераховується до бюджету із виплаченої заробітної плати працівника. Позовні вимоги щодо перерахуванню до державного бюджету ЄСВ не підлягають розгляду в межах трудового спору. Позивачем у позові не наведено жодної правової підстави для правонаступництва ТОВ "Буковель" за такими боргами державного підприємства - ДП «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки». Таким чином, ТОВ "Буковель" не є належним відповідачем та не може відповідати за вимогами позивача на суму 483 314,02 грн., з яких заборгованість по заробітній платі 375 538,78 грн., компенсацію за невикористану відпустку - 29 672,74 грн., компенсацію вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку (ст. 44.КЗпП України ) у сумі 24 067,50 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців ( ст. 117 КЗпП України) у сумі - 48 135,00 грн., суму індексації заробітної плати (статті 34 КЗпП України) 5 900,00 грн. відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати», оскільки наведені суми не є боргом із заробітної плати. ТОВ «Буковель» вважає позовну заяву безпідставною та такою, що ґрунтується на неналежних, не достовірних та недостатніх доказах. ТОВ «Буковель» не є роботодавцем позивача в розумінні нормам КЗпП України та Закону України «Про оплату праці». Вимога про стягнення заборгованості із заробітної плати може бути звернута лише до роботодавця, з яким працівник вступив у трудові правовідносини. В позові зазначено, що позивач перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки». [PERSON] з 15.06.2009 по 11.09.2024 обіймав посаду монтажника РЕА та приладів 6 розряду виробничо-технологічного відділу, на підтвердження цього до позову додано відповідні докази. Доказів переведення [PERSON] до штату працівників - ТОВ «Буковель», до позову не додано. Отже, доказів того, що позивач перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Буковель» до позову не додано. Вказане свідчить про те, що це підприємство не є його роботодавцем. Вимоги, зазначені в резолютивній частині позову безпідставно звернуті до ТОВ «Буковель». Також, ТОВ «Буковель» не є відповідачем 1 у даній справі, так як не має заборгованості перед позивачем з тих підстав, що не було роботодавцем [PERSON] за період стягнення. Окрім цього, позивач застосував індексацію до заборгованості, а не до доходу, що суперечить: Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»; Порядку, затвердженому постановою КМУ № 1078. Індексації підлягає нарахований дохід, а не гіпотетична сума, визначена постфактум позивачем. Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 150 000 грн. Зазначає, що відповідно до ст. 23, 1167 ЦК України, для стягнення моральної шкоди необхідно одночасно довести: протиправну поведінку відповідача 1; шкоду; причинний зв`язок; вину відповідача 1. Жоден із цих елементів щодо ТОВ «Буковель» не доведений позивачем. Відсутність протиправної поведінки ТОВ «Буковель» ТОВ «Буковель» зазначає, що: не звільняло позивача з займаної посади, звільнення було здійснено ДП - Відповідач 2; не нараховувало заробітну плату та не затримувало її виплату; не перебувало з позивачем у будь-яких трудових правовідносинах. ТОВ «Буковель» зазначає, що відсутній сам об`єкт можливого правопорушення. За таких обставин відповідач 1 просить у задоволенні вимог позову відмовити у повному обсязі. Процесуальні дії у справі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 грудня 2025 року вказану цивільну справу розподілено для розгляду головуючому судді Поліщук І.О. Ухвалою суду від 09 грудня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Пояснення учасників справи у судовому засіданні. Через підсистему «Електронний суд» представник позивача надав заяву в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, та просив справу розглядати без його участі та участі позивача. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» Хітько В.М., надаючи пояснення у судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечував проти задоволення позовних вимог, просив у задоволенні позову відмовити, з врахуванням заперечень викладених у відзиві на позов. Представник відповідача Державного підприємства «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки» у судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Державне підприємство «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки» не скористалося правом на подання відзиву на позовну заяву. Норми права, що підлягають застосуванню, та висновки суду за результатами розгляду справи. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , працював з 15.06.2009 року в ДП «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки» монтажником РЕА та приладів 6 розряду виробничо-технологічного відділу, наказ про прийняття на роботу від 12.06.2009 року №22-к (аркуш 10-11 книжки). Відповідно до наказу від 11.09.2024 року №3-СК, [PERSON] звільнено з займаної посади відповідно до п1.ст.40 КЗпП ( ув`язку з скороченням штату) у наказі зазначено що підлягає виплаті вихідна допомога в розмірі середньомісячного заробітку за ст.44 КЗпП та остаточні розрахунки провести після завершення процесу приватизації ДП «ОНДІТТ» та відміни військового стану. Станом на день звільнення у Відповідача виникла заборгованість з опрати праці Позивачу, що підтверджується розрахунковими листами з серпня 2020 року по жовтень 2021 року (додаються) які видавались йому щомісячно. З інформації зазначеної у розрахунковому листі за жовтень 2021 року вказано борг роботодавця на початок та кінець місяця який зазначався з наростаючим підсумком та склав - 139858,76 грн. Пенсійний фонд України звертався з листом від 16.08.2023 року №1500-0218-8/113025 до ДП «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки», але документи так і не були надані. Фондом державного майна України листом від 27.01.2023 року вих.№13-08-00298 Позивача повідомлено, що Регіональним відділенням ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях та ТОВ «Буковель» та 12.12.2022 року за №140 укладено договір купівлі-продажу ЄМК «Одеський науково дослідний інститут телевізійної техніки». Згідно п.7.5.1. розділу 7 Договору Покупець зобов`язаний погасити протягом 30 днів від дати переходу права власності борг із заробітної плати та перед бюджетом, прострочену кредиторську заборгованість у розмірі, що складається на день переходу права власності на єдиний майновий комплекс ( відповідно до абз.6 ч 2 ст.26 ЗУ «Про приватизацію державного і комунального майна»). ДП «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки» повідомив Позивача (лист від 01.09.2023 року вих.№ 100/166, про неможливість отримання запитуваних документів посилаючись на те, що підприємство перебуває в процесі приватизації, з метою забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку і звітності підприємства проводиться інвентаризація активів та зобов`язань та всі документи можуть бути видані після її завершення. 07.02.2024 року вих. №13-08-00502 Позивач отримав лист від Регіонального фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, де зазначається, що згідно п.7.5.1. розділу 7 Договору Покупець зобов`язаний погасити протягом 30 днів від дати переходу права власності борг із заробітної плати та перед бюджетом, прострочену кредиторську заборгованість у розмірі, що складається на день переходу права власності на єдиний майновий комплекс. Також проінформовано, що контроль за виконанням умов договорів-купівлі продажу здійснюється у межах та відповідно вимог Порядку контролю за виконанням умов договорів купівлі-продажу об`єктів приватизації державними органами приватизації, затвердженого наказом ФДМУ від 18.10.2018 року №1327, зареєстрованого Міністерством юстиції України 27.11.2018 року №13495/32801. Згідно відповіді від 07.02.2025 року Позивачу повідомлено, що головним державним інспектором відділу з питань праці управління інспекційної діяльності в Одеській області Міжрегіонального управління здійснена спроба проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про працю у формі перевірки за місцезнаходженням підприємства за адресою: місто Одеса, вул. Мечникова,132, але як виявилось за зазначеною адресою не встановлено ознак діяльності та функціонування підприємства, керівник відсутній. Тому враховуючи те, що не встановлено ознак діяльності та функціонування підприємства, керівник відсутній не має можливості здійснити перевірку та рекомендовано звернутись до суду. 16.05.2025 року Позивач знов звернувся до Фонду державного майна, з метою витребування наступних документів: від цифрувати записи трудової книжки; надання оригіналу трудової книжки; надання довідки про стан заборгованості по заробітній платі; сплатити податки за період трудової діяльності та ЄСВ (лист додається). 01.07.2025 року вих.№10-47-16694 Фонд державного майна надав відповідь у якій окреслив свої повноваження та зазначив, що згідно ст.6 Господарського кодексу України та ст.6 ЗУ «Про управління об`єктами державної власності», фонд не має права втручатися в господарську діяльність підприємства, за винятком випадків, передбачених законодавством України та надав доручення керівнику підприємства розглянути звернення та надати відповідь. Враховуючи, що у Позивача відсутня можливість подання довідки про заборгованість по заробітній платі, так як Відповідач не надає ніякої інформації, суд погоджується з розрахунками представника позивача щодо заборгованість по заробітній платі у період з листопада 2021 року по 11 вересня 2024 року на рівні мінімальної заробітної плати на відповідні періоди. Відповідно ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет України на 2021» мінімальна заробітна плата: у місячному розмірі: з 1 січня - 6000 гривень, з 1 грудня - 6500 гривень. Відповідно ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет України на 2022» мінімальна заробітна плата: у місячному розмірі: з 1 січня - 6500 гривень, з 1 жовтня - 6700 гривень. Відповідно ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет України на 2023» мінімальна заробітна плата: у місячному розмірі - 6700 гривень. Відповідно ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет України на 2024» мінімальна заробітна плата: у місячному розмірі: з 1 січня - 7100 гривень, з 1 квітня - 8000 гривень. Таким чином, заборгованість по заробітній платі склала: Листопад 2021: 6000 грн. х 1 місяць = 6000 грн.; Грудень 2021 вересень 2022: 6500 грн. х 10 місяців = 65 000 грн.; Жовтень грудень 2022: 6700 грн. х 3 місяці = 20100 грн.; 2023 рік: 6700 грн. х 12 місяців = 80400 грн.; Січень березень 2024: 7100 грн. х 3 місяці = 21 300 грн.; Квітень 11 вересня 2024 (~5,36 міс): 8000 грн. х 5,36 = 42 880 грн. Разом: 6000 + 65 000 + 20 100 + 80 400 + 21 300 + 42 880 = 235 680 грн. Згідно із ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною 1 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. На підставі ст. 15 ЗУ «Про оплату праці» від 24.03.1995 р. оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці, а згідно ст. 24 цього Закону своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. За вимогами ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця. Згідно з ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Таким чином з 15.06.2018-14.06.2019 року (середня заробітна плата за 2018 р. згідно реєстру застрахованих осіб нарахування 56811,17 грн./12= 4900 грн (відпускні за 2018 р.) з 15.06.2019-14.06.2020 року (36093 грн/12=3008 грн. за 2019р) з 15.06.2020-14.06.2021 року (29684,98 грн./12=2473,74 грн. за 2020р.) з 15.06.2021-14.06.2022 року (72000 грн/12=6041 грн. за 2021 р.) з 15.06.2022-14.06.2023 року(78600 грн./12=6550 грн. за 2022 р.) з 15.06.2023-14.09.2024 року (80400 грн/12 =6700 грн. за 2023р.) Компенсація за період 15.06.2019 по 14.09.2024 склала 29672,74 грн. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток). З 01.01.2024 по 11.09.2024 (8 міс. Заробіток склав 21300 грн+42880,00 грн=64180,00/8=8022,50 грн.(середньомісячний заробіток), 8022,50x3 (тримісячний середній заробіток)=24067,50 грн. Так як роботодавець більш як 3 роки не нараховував та не сплачував заробітну плату на регулярній основі, порушуючи конституційне право позивача, то ці внески не були нараховані, і сплачені, що вбачається з довідки ПФУ яка наявна в матеріалах справи. Підсумовуючи вищенаведене, позивач не отримав кошти 139858,76 грн. + 235680 грн+ 29672,74 грн.=405211,52 грн. (заробітна плата та відпускні). Відповідно до статті 34 КЗпП України здійснюється компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати. Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Зважаючи на затримку виплати заробітної плати при звільненні з 11.09.2024 року по 11.09.2025 року (індексація складає 5900 грн): Індексація проводиться лише якщо накопичений індекс споживчих цін (ІСЦ) перевищує 103% від базового періоду (постанова КМУ №1078) . У 2025 році: Базовим місяцем став січень 2025 року, зі значенням ІСЦ = 100% . Далі ІСЦ рахують наростаючим підсумком, починаючи з лютого 2025 року . Перше перевищення порогу 103% фіксується у березні 2025, накопичувальний ІСЦ = 103,5% отже, перша індексація нараховується в травні 2025 року у розмірі 3,5% . У подальші місяці цієї ставки (3,5%) не змінюють, якщо ІСЦ не перевищує поріг повторно. Порядок нарахування індексації: періоди для застосування індексації з суми 405211,52 грн.: Частина, що відпадає до періоду індексації з 11.09.2024 по кінець 2024 року: без індексації, оскільки індекс не перевищував потрібний поріг. Частина, що стосується 2025 року: виплати з 11.01.2025 по 11.09.2025 підлягає індексації: Річна сума: 405211,52грн. Щомісячний еквівалент 33767грн. Місяці, що підлягають індексації (застосувавши 3,5%): з травня по вересень 2025 5 місяців Індексація: 33767 грн. х 5 = 168835 грн. Індексаційна надбавка: 168835грн. х 3,5% = 5909 грн. Індексація з затриманої зарплати (405211,52 грн.) відбувається з травня 2025, коли індекс перевищив 103% (3,5%) . Розмір індексації за 5 місяців 5900 грн. Відповідно до ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців- 8022,50 грн.(середньомісячний заробіток)х6 міс=48135,00 грн. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин 1-4ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. (ст. 13 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 1ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1ст.94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч.1ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Тобто, заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах. Згідно із ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи№ 242/3051/18про стягнення заборгованості по заробітній платі встановив, що «Системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем. За таких обставин з урахуванням положень статей 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав. Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин, втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі №243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень ч.2ст.233 КЗпП України, ст.1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині другій стані 233КЗпП України, належною працівнику заробітною платою потрібно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. Водночас право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Звертаючись до суду, позивач вказав про наявність у відповідача перед ним заборгованості із заробітної плати, яка нею не отримувалася протягом більш як 3 років. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу. Відповідно до ч.1ст.24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно із ч.2ст.30 Закону України «Про оплату праці», роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Ведення табельного обліку робочого часу на підприємствах, в установах і організаціях регламентується наказом Держкомстату України від 05.12.2008 №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці». У табелі обліку використання робочого часу (типова форма №п-5) робляться відмітки про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, у тому числі надурочні, вечірні, нічні години роботи та ін., а також інші відхилення від нормальних умов роботи. У разі відсутності працівника на робочому місці у табелі обліку використаного робочого часу проставляється позначка «НЗ» - неявка з нез`ясованих причин. Отже, враховуючи вимоги Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатного розкладу, розцінок та норм праці, наказів та розпоряджень (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табелю обліку використання робочого часу, розрахунково- платіжних відомостей. Отже, згідно з наведеними вище положенням трудового законодавства, роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи шляхом ведення табеля обліку робочого часу. Табель обліку робочого часу є підставою для нарахування заробітної плати працівникам. Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи шляхом ведення табеля обліку робочого часу. Даний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16.01.2020 справа №2040/7558/18. Верховний Суд у постанові від 09.09.2020 у справі №493/2031/17 дійшов також висновку, що належним підтвердженням кількості фактично відпрацьованих годин, є табель обліку використання робочого часу. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Вищенаведене зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18), в якій також йдеться про відсутність чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця у механізмі компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Велика Палата Верховного Суду вказала, що слід мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, звернула увагу, що у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. В п. 20постанови №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, встановлено, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення ,коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок. Щодо позовної вимоги про перерахування Єдиного соціального внеску до бюджету, суд дійшов наступних висновків. Позовні вимоги щодо перерахуванню до державного бюджету ЄСВ не підлягають розгляду в межах трудового спору. Вимоги представника позивача до Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель», Державного підприємства «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки» щодо перерахування до бюджету ЄСВ за своєю правовою природою не є трудовими спорами, а стосуються публічно- правових відносин між платником податків (роботодавцем) та фіскальним органом, тому вони розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а не через трудові комісії чи суди в рамках трудових спорів, хоча спір може виникнути і щодо обов`язку нарахування/сплати, але це вже податковий спір, що вирішується згідно з Кодексом адміністративного судочинства України, а не Кодексом законів про працю (КЗпП). Таким чином, позовна вимога про перерахування Єдиного соціального внеску до бюджету задоволенню не підлягає. Щодо стягнення моральної шкоди у сумі 150 000,00 грн, суд виходив з наступного. Згідно ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер та ступінь моральних страждань позивача. Невиплата позивачеві заробітної плати встановлена та доведена в ході судового розгляду. Сам факт порушення законного трудового права позивача свідчить про заподіяння їй моральних страждань. Дана позиція міститься у постанові Верховного Суду від 18.01.2018 у цивільній справі № 362/7161/15-ц, яка враховується судом відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Окрім того, невиплатою відповідачем належних позивачу коштів, їй спричинена моральна шкода, яка полягає в порушенні її права на отримання оплати за працю, що призвело до моральних страждань. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, а також тривалість не проведення повного розрахунку відповідача з позивачем, обставини, за яких позивач зазнала моральних страждань, суд, виходячи із засад розумності, об`єктивності, виваженості та справедливості, визначає розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 15 000 грн. Доказів заподіяння моральної шкоди у більшому розмірі суду не надано, а тому вимоги позивача в даній частині позову підлягають частковому задоволенню. Щодо позиції відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» стосовно визнання Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» неналежним відповідачем по справі, суд дійшов наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що позивач перебував у трудових відносинах виключно з Державним підприємством «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки», що прямо підтверджується: наказом про прийняття на роботу; наказом про звільнення; довідками та розрахунковими листами. Відповідно до ст. 21, 24 КЗпП України роботодавцем є лише особа, з якою укладено трудовий договір. Заробітна плата, компенсації, вихідна допомога, індексація, ЄСВ це елементи трудових правовідносин, які: виникають виключно між працівником і роботодавцем; не можуть бути покладені на третю особу ані законом, ані договором приватизації. Відповідно до ст. 104, 107 ЦК України, правонаступництво можливе лише у разі: реорганізації юридичної особи, або переходу прав та обов`язків, прямо передбаченого законом чи договором. Факт переходу права власності на ТОВ «Буковель» не відбулося, що підтверджено листами Регіонального відділення фонду державного майна України в Одеські та Миколаївській областях від 27.01.2023 № 13-08-00298, від 07.02.2024 № 13-08-00502; Листом Відповідача 2 від 24.07.2023 № 100/163. Договір приватизації не виконаний, кошти не сплачені, акт приймання- передачі не підписаний, що підтверджується Листом Відповідача 2 від 24.07.2023 № 100/163 та листом Регіонального відділення фонду державного майна України в Одеські та Миколаївській областях від 27.01.2023 № 13-08\-00298. Таким чином, Державне підприємство «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки» продовжує існувати як окрема юридична особа. Відповідні факти не переходу права власності на ЄМК, відсутність акту приймання передачі об`єкту приватизації та відсутність сплати коштів за Договором купівлі-продажу єдиного майнового комплексу Державного підприємства «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки» від 12 грудня 2022 року підтвердженні у позовній заяві. Згідно зі ст. 334 ЦК України право власності переходить з моменту передачі майна. Акт приймання-передачі ЄМК не підписаний, ФДМУ офіційно підтвердив, що оплата за об`єкт приватизації не здійснена. Тому ТОВ «Буковель» не стало власником підприємства та не несе відповідних зобов`язань. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» та п. 7.5 договору купівлі-продажу передбачають, що обов`язок з погашення боргів виникає лише після переходу права власності. Оскільки цього не сталося, вимоги позивача є безпідставними. Таким чином, ТОВ «Буковель» не набуло статусу власника і не стало правонаступником ДП, а тому не може відповідати за його борги. Згідно статті 80 Цивільного кодексу України, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Відповідно до частини четвертої статті 91 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Частинами першою-другою статті 96 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Згідно відповіді № 2105788 від 08 грудня 2025 року з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відсутня інформація щодо припинення або реорганізацію Державного підприємства «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки», код ЄДРПОУ 13884845. Отже, відповідач Державне підприємство «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки» не припинив правоздатність, а відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Буковель» не є правонаступником Державного підприємства «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки». Судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки» з 15.06.2009 по 11.09.2024, обіймаючи посаду монтажником РЕА та приладів 6 розряду виробничо-технологічного відділу на цьому підприємстві. Доказів переведення або працевлаштування [PERSON] до штату працівників Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» до позову не додано. Вимогами статті 117 Кодексу законів про працю України передбачена відповідальність саме роботодавця, яким відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Буковель» не являється. Відповідно до ст.48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Відповідач це особа, яка на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Суд погоджується з позицію представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» та приходить до висновку, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Буковель» не може виступати відповідачем у даній цивільній справі, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів того, що він перебувала у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Буковель», що свідчить про те, що відповідач не є роботодавцем позивача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц вказано, що щоб визнати відповідача неналежним, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Також ВП ВС у вказаній постанові зазначила про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 707/2-1006/2011 вказано про те, що суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначеної процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17. Висновки суду Згідно частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача Державного підприємства «Одеський науково-дослідний інститут телевізійної техніки»: заборгованість по заробітній платі - 375 538,78 грн., компенсацію за невикористану відпустку - 29 672,74 грн., компенсацію вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку (ст. 44.КЗпП України ) у сумі 24 067,50 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців ( ст. 117 КЗпП України) у сумі- 48 135,00 грн., суму індексації заробітної плати (статті 34 КЗпП України) 5 900,00 грн. на користь [PERSON] , [INFO] , ( [NUMBER] ); заподіяну моральну шкоду у сумі 15 000,00 грн. Позовні вимоги до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» задоволенню не підлягають. Щодо розподілу судових витрат Згідно з ч. 1ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач відповідно до п.1 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені судом в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, суму індексації заробітної плати, та частково моральної шкоди на суму 15000,00 гривень, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати в розмірі 4983,14 грн (1% від суми задоволених позовних вимог), оскільки позивач під час звернення до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір». На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial