Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

представник Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Скарбниця» звернулася до суду із зазначеним вище позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 24 603,65 грн сплаченого страхового відшкодування, інфляційне збільшення у розмірі 6 466,55 грн, пеню у розмірі 25 106,28, 3% річних у розмірі 2 163,77 грн, судовий збір в розмірі 3 028,00 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн, з мотивів та підстав, викладених у позовній заяві. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 11.11.2025 прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі. Всі наявні у справі докази були надані стороною позивача. 24.11.2025 від відповідача на адресу суду надійшов відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, з мотивів та підстав, викладених у ньому. Зазначив, що [PERSON] є неналежним відповідачем у даному спорі, оскільки володільцем транспортного засобу, яким заподіяно шкоду у ДТП є юридична особа - ТзОВ Компанія Дукат, а шкоду було заподіяно [PERSON] під час виконанням ним своїх службових (трудових) обов`язків; позивач обґрунтовує позовні вимоги нормами, які не підлягають застосуванню; вимоги щодо стягнення санкцій (інфляційного збільшення у розмірі 6 466,55 грн., 3 % річних у розмірі 2 163,77 грн., пені у розмірі 25 106,28 грн.) за порушення позивачем строків оплати страхового відшкодування є незаконними та необґрунтованими, та не підлягають до задоволення, а розмір витрат на професійну правову допомогу не підлягає до задоволення, оскільки є необгрунтованою. 03.12.2025 від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій просила позов задовольнити, з мотивів та підстав, викладених у ній. Зазначила, що відповідач не довів сукупності умов, необхідних для покладення відповідальності на юридичну особу як володільця джерела підвищеної небезпеки замість безпосереднього завдавача шкоди водія; правовідносини, що виникли між сторонами засновані на суброгації, а доводи відповідача щодо відсутності підстав для стягнення інфляційних втрат та 3% річних є необґрунтованими та такими, що суперечать приписам ст. 625 ЦК України. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, суд вважає, що позов слід частково задовольнити, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріалами справи встановлено, що 05.10.2022 о 16 год. 40 хв., у м. Львові, по вул. Просвіти, 6 сталася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу «Honda HR-V», державний номерний знак [NUMBER] , яким керував [PERSON] (далі Відповідач) та автомобіля «Mazda CX-5», державний номерний знак [NUMBER] . Так, [PERSON] 05.10.2022 о 16 год. 40 хв. у м. Львові на вул. Просвіти, 6, керуючи автомобілем марки «Honda HR-V», д.н.з. [NUMBER] , не був уважний, не дотримався безпечної дистанції, чим порушив п. 13.1 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого відбулось зіткнення з автомобілем марки «Mazda CX-5» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , автомобілі отримали технічні пошкодження, за що відповідальність передбачена ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. А тому, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, що підтверджено копією постанови Галицького районного суду м.Львова від 03 листопада 2022 року у справі №461/55668/22. Як передбачено ч. 6 ст. 82 ЦПК України визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Пунктом 7 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею ст. 1187 ЦК України діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб є джерелом підвищеної небезпеки. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За п.1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року за № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки незалежно від вини. Згідно роз`яснень, що містяться в п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року, відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до пункту 9.1 статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхова сума це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, відповідно до ч. 2 ст.1192 ЦК України. Судом встановлено, що 09.12.2021 року між власником транспортного засобу «Mazda CX-5» д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] та позивачем був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту №95/1401/АТ/21, згідно якого забезпеченими є майнові інтереси власника транспортного засобу: «Mazda CX-5» д.н.з. [NUMBER] . [PERSON] звернулась до ПАТ «СК «Скарбниця» із заявою про подію та на виплату за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу. Дана заява була розглянута, а пошкодження застрахованого автомобіля було визнано страховим випадком. У зв`язку з чим, на підставі: Акту огляду транспортного засобу №115, Страхового акту №58/К/22, Звіту №ФД-0115 про оцінку вартості віднослювального ремонту з урахування зносу пошкодженого колісного транспортного засобу артість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «Mazda CX-5» д.н.з. [NUMBER] склала: 28 020,38 грн, з яких згідно страхового акту від 01.12.2022 виплачено 24 603 (двадцять чотири тисячі шістсот три) грн 65 коп страхового відшкодування. Цивільно-правова відповідальність власника «Honda HR-V», державний номерний знак [NUMBER] , яким керував [PERSON] , не була застахована полісом обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується випискою первікри чинності полісу внутрішнього страхування. Таким чином, Позивачем було здійснено сплату суми страхового відшкодування Потерпілому в розмірі: 24 603 (двадцять чотири тисячі шістсот три) грн 65 коп., згідно платіжного доручення №10916 від 01.12.2022 року. Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Таким же чином врегульовано дане питання і в статті 108 Закону України «Про страхування». Відповідач, заперечивши позовні вимоги, зазначив, що він є неналежним відповідачем у даному спорі, оскільки володільцем транспортного засобу, яким заподіяно шкоду у ДТП є юридична особа - ТзОВ Компанія Дукат, а шкоду було заподіяно [PERSON] під час виконанням ним своїх службових (трудових) обов`язків. Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Вказана позиція підтверджується Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі №646/989/18. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Тлумачення частини 1 статті 1172 ЦК України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.02.2019 у справі №355/1394/16-ц. Схожі за змістом висновки зроблені і у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №640/4185/15-ц, від 05.05.2018 у справі №910/14685/17, від 21.08.2020 у справі № 905/1391/19. На підтвердження перебування у трудових відносинах [PERSON] з ТОВ «Компанія Дукат» відповідач посилався на те, що відповідно технічного паспорту [NUMBER] власником транспортного засобу автомобіля HONDA HR-V, реєстраційний номер [NUMBER] є ТзОВ Компанія Дукат, ідентифікаційний номер [NUMBER] , адреса місцезнаходження місто Львів, вул. Зелена, 115Б, та прийнято в експлуатацію цього Товариства на підставі наказу № 3 від 03.02.2020 року. Протоколом 01/06 зборів засновників ТзОВ Компанія Дукат від 25.06.2018 року, [PERSON] призначено директором цього товариства. На підставі наказу № 1 ТзОВ Компанія Дукат від 17.07.2018 року [PERSON] приступив до виконання обов`язків директора. Наказом № 3 від 3 лютого 2020 року, автомобіль HONDA HR-V, реєстраційний номер [NUMBER] закріплено за директором ТзОВ Компанія Дукат з метою використання для виконання службових обов`язків. 5 жовтня 2022 року в день настання дорожньо-транспортної пригоди під час якої автомобілем HONDA HR-V, реєстраційний номер [NUMBER] було заподіяно майнову шкоду, за кермом був [PERSON] , який прямував у службове відрядження до міста Тернополя з метою ведення переговорів від імені ТзОВ Компанія Дукат. У свою чергу, суд погоджується з доводами сторони позивача, що єдиним доказом, яким відповідач намагається обґрунтувати виконання трудових обов?язків саме у момент дтп, є наказ про відрядження від 04.10.2022 року. Однак наказ не містить дат початку та закінчення відрядження, не визначає строк його тривалості; відсутні будь-які відомості чи відмітки, які б підтверджували фактичний виїзд у відрядження, перебування у відрядженні, дату повернення з відрядження тощо. Як і не подано жодного документа, який би підтверджував, що [PERSON] дійсно виконував у ці дні службове завдання (службова записка, звіт про відрядження. Підтвердження проведення переговорів, укладення договору, акти зустрічей, рахунки, квитки, талони на пальне, подорожні листи тощо). А тому, наказ не містить ознак реального виконання службового завдання саме у період, коли сталася дтп - 05.10.2022 о 16:40 год. Той факт, що наказ датовано 04.10.2022 р., а дтп відбулася 05.10.2022 р. у м.Львові о 16:40 год., ще не доводить, що у момент дтп [PERSON] прямував у відрядження в інше місто. Закріплення авто за директором не доводить виконання ним трудових обов?язків у момент дтп, а наказ про закріплення автомобіля за директором ТОВ «Компанія Дукат» лише підтверджує, що автомобіль віднесено до основних засобів підприємства і [PERSON] визначено матеріально відповідальною особою за цей транспортний засіб, що не спростовує і не виключає можливості використання автомобіля в особистих цілях поза робочим часом або без зв`язку з виконанням конкретних службових завдань. Сам факт перебування на посаді директора та наявність службового автомобіля, закріпленого за ним, ще не дає підстав автоматично вважати, що кожна поїздка, у будь-який час і за будь-яких обставин, відбувається у межах трудових обов?язків та в інтересах роботодавця. Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 3 огляду на це, суд погоджується з доводами сторони позивача, що із поданих відповідачем документів не можна зробити беззаперечний висновок, що у момент дтп [PERSON] діяв виключно в інтересах ТОВ «Компанія Дукат», виконував службове доручення і перебував у службовому відрядженні у розумінні трудового законодавства, а тому, саме [PERSON] є належним відповідачем у справі. Оскільки відповідач спричинив дорожньо-транспортну пригоду, судом його визнано винним у скоєнні такої, внаслідок ДТП потерпілому завдано збитки, позивачем здійснено виплату страхових відшкодувань потерпілому, тому до позивача перейшло право вимоги (в порядку суброгації) до відповідача [PERSON] , який керував транспортним засобом, в розмірі 24 603,65 грн . На підставі вищевикладеного, враховуючи, що відповідачем відшкодування шкоди не відбулося, переконливих доказів на спростування позиції позивача відповідач суду не надав, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 24 603,65 грн. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційного збільшення у розмірі 6 466,55 грн, пені у розмірі 25 106,28, 3% річних у розмірі 2 163,77 грн слід зазначити наступне. На обґрунтування зазначених вимог позивач посилається на те, що сума страхового відшкодування була виплачена потерпілій 01.12.2022, відповідачу було відомо про його заборгованість перед позивачем, 13.10.2023 позивачем було надіслано вимогу (претензію) з проханням сплатити суму виплаченої шкоди. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. У свою чергу, матеріали справ не містять доказів вручення вимоги (претензії) відповідачу. Встановлено, що така могола направлятися одноразово протягом трирічного строку позовної давності 13.10.2023, у свою чергу, розрахунок штрафних санкцій обраховано з 01.12.2022. При цьому, відсутні будь-які докази вручення цієї вимоги відповідачу або про іншу обізнаність останнього із пред`явленою йому вимогою. Вказана обставина не свідчить про намір позивача досудово врегулювати спір, як і не свідчить про добросовісне бажання позивача повідомити відповідача про право майнової вимоги. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Суд погоджується з доводами відповідача, що строк виконання згаданого грошового зобов`язання не розпочав свій перебіг, а тому боржник у згаданому грошовому зобов`язанні не може вважатися таким, що порушив такий строк, що має наслідком відсутність підстав для застосування норм статті 625 ЦК України про відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Більше того, між [PERSON] та ПАТ Страхова компанія Скарбниця не укладалося будь яких правочинів, в тому числі щодо встановлення забезпечення виконання зобов`язання у формі пені за порушення строків виконання грошових зобов`язань, а тому у задоволенні позових вимог в частині стягнення інфляційного збільшення, пені, а також 3% річних слід відмовити. На підставі вищевикладеного, враховуючи, що відповідачем відшкодування шкоди не відбулося, переконливих доказів на спростування позиції позивача відповідач суду не надав, викладені позивачем обставини частково знайшли своє підтвердження, а тому позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача 24 603,65 грн суми сплаченого страхового відшкодування. Інші заперечення сторін не спростовують зазначених висновків суду. Згідно з ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні в суд з позовом позивачем сплачено 3 028 грн 00 коп. судового збору, що підтверджується платіжним дорученням №17008 від 28 березня 2025 року, а також 15 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, що підтверджується платіжним дорученням №17009 від 28 березня 2025 року, враховуючи, що позовні вимоги задоволено на 42,17%, а тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 1 276,91 грн судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, а також 6 325,50 грн витрат на професійну правничу допомогу, що в загальному становить 7 602,41 грн.

Outcome: partial