Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. У грудні 2024 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Позивач зазначає, що з 24.09.2005 року перебуває у шлюбі з відповідачем. За час шлюбу сторонами за спільні кошти було придбано нерухоме майно вищезазначену квартиру. Договір купівлі-продажу від 16.05.2017 року був укладений за письмовою згодою позивачки, що підтверджує статус майна як спільного. Оскільки на даний час шлюбні відносини припинені (з березня 2023 року) і триває процес розірвання шлюбу, виникла потреба в офіційному поділі майна. ІІ. Процесуальні рішення у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 січня 2025 року позовну заяву залишено без руху. 12 лютого 2025 року позивач надала заяву про усунення недолків. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2025 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08 квітня 2025 року судом ініційовано питання про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 21.05.2025 року о 10 год. 00хв. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21 травня 2025 року закрито підготовче засідання. 25.06.2025 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва залишено позовну заяву. без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 21.10. 2025 року вищевказану ухвалу суду скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2025 року призначено підготовче засідання. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 січня 2026 року закрито підготовче засідання ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце повідомлені належнм чином. Причини неявки суду не відомі. ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права,які підлягають застосуванню та мотиви суду,щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню . Судом встановлено, що 24 вересня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб Воїнською сільською радою Красноперекопського району АРК (актовий запис № 10). Факт перебування сторін у шлюбі підтверджується наявною у матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб. Від даного шлюбу сторони мають двох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Під час перебування у шлюбі 16 травня 2017 року, сторонами було набуте нерухоме майно квартира [ADDRESS] . Згідно з договором купівлі-продажу від 16.05.2017 року, право власності на вказану квартиру було зареєстровано за Відповідачем [PERSON] Водночас судом встановлено та підтверджено змістом пункту 11 вказаного Договору купівлі-продажу, що даний правочин вчинявся Відповідачем за письмовою згодою його дружини [PERSON] . Дана обставина свідчить про те, що на момент придбання нерухомості сторони визнавали це майно спільним і воно купувалося за кошти, які є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя . Технічний стан та характеристики об`єкта нерухомості підтверджуються наданим суду Технічним паспортом. Ринкова вартість квартири на момент звернення до суду згідно зі Звітом про оцінку майна становить 1 436 000 грн (відповідно до ціни позову за 1/2 частку 718 000 грн). Згідно зі ст.ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 2 ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р.«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 статті 71 СК України). Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно із ч. 1 ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола обєктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Судом не встановлено жодних доказів, які б свідчили про те, що спірна квартира була набута за особисті кошти відповідача або на інших підставах, які виключають її зі складу спільного майна подружжя .Також відсутні докази існування шлюбного договору чи домовленості між сторонами щодо іншого порядку поділу майна або відступу від принципу рівності часток. Таким чином, суд дійшов висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а частки сторін у ній є рівними - по 1/2 кожному. З огляду на неподільний характер квартири, суд визнає за кожною зі сторін право власності на ідеальну частку у праві спільної сумісної власності без визначення порядку користування.

Outcome: approved