Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

У липні 2025 року [PERSON] в особі представника адвоката Бойка В.В. звернулася до Подільського районного суду м. Києва із вищезазначеним позовом. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 21.07.2025 позовну заяву [PERSON] в особі представника адвоката Бойка Володимира Володимировича до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишено без руху. Позивач виправив недоліки позовної заяви. В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначає, що [PERSON] є користувачем квартири [ADDRESS] з 1972 року як у гуртожитку, а з 1979 році отримала Ордер на вселення як у житлову квартиру. На позивачку відкрито особовий рахунок на дану житлову квартиру та вона зі своєю дочкою (третя особа) сплачує всі комунальні послуги. З 1989 року за даною адресою зареєстроване місце проживання відповідачів [PERSON] , однак він фактично з 2016 року в даній квартирі не проживає. Позивач зазначає, що особисті речі відповідача у даній квартирі відсутні, відтак позивач вважає, що [PERSON] втратив право користування даним житловим приміщенням. Позивач та третя особа є наймачами квартири [ADDRESS] , в даній квартирі є зареєстрованим відповідач по справі. [PERSON] зазначає, що за твердженнями відповідача він фактично не проживає в даній квартирі з 2016 року, живе за іншою адресою в [ADDRESS] , [PERSON] протягом тривалого часу в спірному житлі не проживає, що також підтверджується актом № 60 від 02 липня 2025 року від Ради Житлового масиву Виноградар про не проживання у квартирі матері відповідачем з 2016 року та відповідно несплату кварплати. 13.11.2025 від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач в повному обсязі заперечує проти задоволення позовних вимог, а також повідомляє про те, що відповідач користується квартирою [ADDRESS] , сплачує за комунальні послуги. Відповідачем зазначається, що 12.09.1979 року [PERSON] було видано ордер № 29302 серії Б на житлову квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (зі складом сім?ї: [PERSON] , [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - донька). У відповідності до Витягу з реєстру територіальної громади відповідач з 15.05.1990 року зареєстрований у вказаній квартирі, при цьому за погодженням інших користувачів житлового приміщення, 18.08.2005 року донька відповідача - [PERSON] також була зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Окрім цього, відповідачем вказується те, що на день подання позовної заяви квартира є такою, що не приватизована, всі особи, які там зареєстровані мають право на спільне користування нею, поряд з цим, за попередньою домовленістю між всіма членами родини, які там зареєстровані, відповідач сплачує комунальні послуги за житлову квартиру, зокрема послуги щодо вивезення побутових відходів, послуги з управління багатоквартирним будинком, утримання будинків та прибудинкових територій. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] є користувачем квартири [ADDRESS] з 1972 року як у гуртожитку, а з 1979 році отримала Ордер на вселення як у житлову квартиру. В зазначеній квартирі відповідно до Ордеру № 29302 серії Б від 12.09.1979 зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , однак, за словами позивача [PERSON] не проживає у даній квартирі з 2016 року по теперішній час, не допомагає позивачу, не підтримує родинні стосунки з позивачем, на контакт не виходить, особисті речі та майно відповідача у квартирі відсутні, особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг оформлені на позивача. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Верховний Суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: законність вручання (згідно із законом), легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом), дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71,72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18. Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням(стаття 71 ЖК Української РСР) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач не мешкає у спірній квартирі тривалий час та, зокрема, останні шість місяців перед її зверненням до суду з цим позовом, без поважних причин. Не проживання відповідача у квартирі за адресою: [ADDRESS] підтверджується Актом № 60 від 09.07.2025 про встановлення факту не проживання в м. Києві, який складено Радою житлового масиву Виноградар. Суд критично ставиться до зазначеного акту, оскільки з нього неможливо встановити однозначні обставини фактичного не проживання особи. Крім того, саме по собі не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Причини не проживання відповідача у квартирі з цього Акта встановити неможливо. Інших доказів того, що відповідач не мешкає у спірній квартирі більше шести місяців, суду не надано. Окрім цього, представником відповідача до матеріалів справи долучені платіжні інструкції про сплату за комунальні послуги. Вказані платіжні інструкції підтверджують факт оплати за комунальні послуги зі сторони відповідача. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»,§ 43). Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Визнання відповідача таким, що втратив право на користування квартирою, не є пропорційним способом захисту прав позивачки. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed