Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

У провадження суду надійшла позовна заява [PERSON] , подана у його інтересах представником адвокатом Рукавковою Лілею Богданівною до Волноваської міської військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області про визнання права власності. Позов мотивовано тим, що відповідно до свідоцтва про право власності виданого керівником органу приватизації Володимирської селищної ради Волноваського району Донецької області Бікасовим Т.М., житловий будинок [ADDRESS] . Солов`я належить позивачу. Даний договір був зареєстрований у бюро технічної інвентаризації, про що зроблено відповідний реєстраційний напис. З метою подальшої реалізації прав власника щодо звернення за відшкодуванням шкоди завданої внаслідок бойових дій позивач 13 лютого 2025 року звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстру виконавчого органу Київської міської ради із заявою про реєстрацію права власності, однак 22 лютого 2025 року отримав рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій, отже здійснити реєстрацію права власності на будинок в позасудовому порядку неможливо. Окрім того позивач зазначив, що оригінали правовстановлюючих документів знаходяться у нього. У зв`язку із вищевикладеним останній вимушений звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою суду від 12 серпня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням ( викликом) сторін, та призначено справу до розгляду. 14 серпня 2025 року від представника первісного відповідача Волноваської міської військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області надійшов відзив, з якого вбачається що Волноваська міська ВЦА є тимчасовим державним органом, який здійснює повноваження міської ради, її виконавчого комітету та міського голови лише в межах Волноваської міської територіальної громади. Оскільки селище Володимирівка не входить до складу цієї громади, Волноваська міська ВЦА не здійснює адміністративного управління на зазначеній території. Позивач не навів обґрунтування підстав для притягнення відповідачем у справі про визнання права власності на житловий будинок, розташований у межах Ольгинської селищної територіальної громади, саме Волноваської міської ВЦА, тоді як у відповідному населеному пункті функції органу адміністративного управління здійснює Ольгинська селищна військова адміністрація Волноваського району Донецької області. Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. У зв`язку з цим представник відповідача звернув увагу позивача на необхідність замінити Волноваську міську ВЦА на належного відповідача - Ольгинську селищну військову адміністрацію, а також просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог до Волноваської міської ВЦА у повному обсязі. У зв`язку із зазначеним від представника позивача адвоката Рукавкової Л.Б. на адресу суду надійшла заява про заміну первісного відповідача, в обґрунтування якого зазначено, що майно знаходиться на території селища Володимирівка, яке не входить до складу Волноваської міської територіальної громади, Волноваська ВЦА не здійснює адміністративне управління на території цього населеного пункту, у зв`язку з чим просила замінити первісного відповідача на належного, а саме на Ольгинську селищну військову адміністрацію Волноваського району Донецької області. Ухвалою суду від 25 вересня 2025 року вказане клопотання представника позивача про заміну відповідача у справі було задоволено та замінено первісного відповідача Волноваську міську військово-цивільну адміністрацію Волноваського району Донецької області на належного відповідача Ольгинську селищну військову адміністрацію Волноваського району Донецької області. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, направляли до суду заяву про розгляд справи без участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. Представник відповідача Ольгинської селищної військової адміністрації Волноваського району Донецької області Єфіменко А.С. у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце його проведення був повідомлений належним чином. За допомогою системи «Електронний суд» направив відзив, у якому зазначив, що позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення . Розгляд даної справи просив проводити без участі. Враховуючи факт неявки в судове засідання всіх учасників справи, у відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст. 2 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 08 січня 2003 року №7, виданого на підставі рішення виконкому Володимирівської селищної ради, підписаного керівником Бікасовою Т.М., житловий будинок [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] (а.с. 12 на звороті). Право власності на вищевказаний житловий будинок, відповідно до наявного у матеріалах справи копії реєстраційного напису на правовстановлюючому документі, було зареєстроване 21 січня 2003 року Волноваським Бюро технічної інвентаризації та записане в реєстрову книгу № 12 за реєстровим № 1791(а.с. 13). Загальна характеристика житлового будинку [ADDRESS] , міститься у копії Експлікації на зазначений будинок, копію якої також долучено до матеріалів справи (а.с. 16-17). 24 лютого 2022 року розпочалось повномасштабне вторгнення Російської Федерації на територію України, у зв`язку з чим Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-1Х, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», в Україні введено військовий стан. Будучи потенційним отримувачем компенсації для відновлення свого будинку, пошкодженого внаслідок бойових дій, спричинених збройною агресією Російської Федерації та виконуючи встановлені нормативно-правовими актами умови для отримання компенсації, позивач звернувся із заявою про проведення державної реєстрації прав на належну йому квартиру до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Давидової М. В. та отримав рішення №77423828 від 22 лютого 2025 року, яким йому було відмовлено у проведенні реєстраційних дій, з огляду на те, що державному реєстратору не вдалось отримати дані про наявність в архівах відомостей на паперових носіях про вказаний об`єкт нерухомого майна, інформації про наявність/відсутність самочинного будівництва або переобладнання тощо. (а.с. 18). З поданої позовної заяви вбачається, що оригінали зазначених правовстановлюючих документів на вказаний житловий будинок, знаходяться у позивача, не втрачені, та відповідно були пред`явлені державному реєстратору у процесі звернення до нього. Суд звертає увагу, що відповідно до положень ч. 3 та ч. 4 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (з подальшими змінами та доповненнями) (далі - Закон) - речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом. Зазначена правова позиція викладена в постановах КГС ВС: від 05.09.2019 у справі № 921/320/18 http://reyestr.court.gov.ua/Review/84214754; від 22.05.2019 у справі № 918/410/18 http://reyestr.court.gov.ua/Review/81910771; від 20.05.2020 у справі № 911/1603/19 http://reyestr.court.gov.ua/Review/89595389. Відповідно до п.п. 1.3 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, яке визначало порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно в Україні і була спрямована на забезпечення визнання та захисту цих прав, станом на січень 2003 року, діяла на всій території України і була обов`язковою для виконання громадянами, міністерствами, іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами й організаціями незалежно від форм власності, державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна здійснювали комунальні підприємства бюро технічної інвентаризації на підставі відповідних правовстановлюючих документів. У відповідності до вимог вказаного нормативно-правового акту, реєстрацію права власності позивача на вказаний житловий будинок було проведено Волноваським бюро технічної інвентаризації, про що здійснений реєстраційний напис від 21.01.2003 року на правовстановлюючому документі та в реєстровій книзі №12 за реєстровим № 1791 (а.с. 13) Тому, право власності позивача на вказаний житловий будинок відповідно до зазначених положень Закону є зареєстрованим 21 січня 2003 року та дійсним, визнається Державою Україна на рівні Закону, виникло ще 08 січня 2003 року на підставі належного правовстановлюючого документу свідоцтва про право власності на житловий будинок згідно законодавства, яке діяло на той час, тобто до 01.01.2013. При цьому, слід зазначити, що відповідно до положень ч. 2 ст. 3 Закону, внесення відомостей до ДРРП щодо реєстрації речових прав на вказаний будинок не пов`язане з виникненням права власності на нього у позивача, тому що відповідно до Закону, який був прийнятий 01.07.2004 року, але набув чинності з моменту впровадження ДРРП, а саме з 01.01.2013 року лише речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 10.06.2020 по справі № 906/585/19 (пункт 61) наголосив, що суть державної реєстрації прав офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами. Також Верховний Суд у вказаній постанові (пункт 63) зазначив, що ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації, а тим більше тлумачити факт державної реєстрації як підставу виникнення такого права є логічною та юридичною помилкою, намаганням підмінити поняття причини та наслідку. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03.06.2020 по справі № 363/4852/17 вказав, що відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто, державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття, зміни чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 по справі № 680/214/16-ц (пункт 55) наголосила на тому, що вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Тому, суд вважає, що державним реєстратором прийнято рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій за заявою позивача без урахування зазначеної усталеної та незмінної практики Верховного Суду з розгляду і вирішення вказаної категорії справ не враховано того факту, що реєстраційні (облікові) дії державного реєстратора за своєю правовою природою є похідними від розпорядчих (вольових) дій власника вказаного об`єкту нерухомого майна і не створюють факту набуття, зміни або припинення речових прав заявника на вказаний об`єкт нерухомого майна. Також суд зазначає, що право власності на об`єкт нерухомості може бути визнано загальним місцевим судом, якщо у заявника був правовстановлюючий документ, але його втрачено і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. В таких справах заявник має подати докази про відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного документа про право власності та про те, що на підставі цього документа об`єкт належав заявнику на праві власності. Щодо обрання ефективного засобу (способу) захисту прав позивачів, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Пунктом 3 частини 3 статті 10 Закону № 1952-IV передбачено, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. Виходячи з аналізу значеної правової норми суд зазначає, що під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, інформація запитується реєстратором лише у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Статтею 23 Закону №1952-IV визначено, що розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором виключно у таких випадках: 1) подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством; 2) неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному цим Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року. При цьому, така підстава для відмови в державній реєстрації, як неотримання вказаної інформації - довідки БТІ про проведену раніше КП КБТІ реєстрацію, за умови надання державному реєстратору оригіналу правовстановлюючого документу на об`єкт з відміткою (штампом) про проведену державну реєстрацію згідно законодавства, яке діяло на час такої реєстрації, відсутня у переліку підстав для відмови в державній реєстрації прав, встановленому ч. 1 ст. 24 Закону. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону, відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена. Відповідну правову позицію викладено в постанові КГС ВС від 07.11.2019 у справі № 916/2825/18 http://reyestr.court.gov.ua/Review/85742527. Перелік підстав, за яких державний реєстратор може прийняти рішення про відмову в державній реєстрації прав, є вичерпним. Відповідну правову позицію викладено в постановах КГС ВС: від 15.08.2018 у справі № 922/2998/16 http://reyestr.court.gov.ua/Review/76025874 ;від 15.03.2018 у справі № 910/4997/17 http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/72939194. Стаття 37 Закону встановлює порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації прав та передбачає, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Інформація про можливість оскарження також міститься у рішенні про відмову в проведенні реєстраційних дій від 21.10.2024 № 75663109. Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02). Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові №21-1465а15 від 16.09.2015 року. У вказаному рішенні Верховний Суд України наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Звертаючись з вимогами до Ольгинської селищної військової адміністрації Волноваського району Донецької області, позивачем не зазначено, яким саме чином військова адміністрація порушила їх права. При цьому, згідно позиції, яку викладено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 675/2136/19, визнання позову відповідачем може бути підставою для задоволення позову лише за сукупності умов, зокрема лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що таке визнання відповідачем позову не суперечить закону та/або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, суд прийшов до висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачам відмовлено, то судові витрати по справі підлягають віднесенню на сторону позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed