Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

Заступниця керівника Маріупольської окружної прокуратури Донецької області 13 листопада 2025 року через систему «Електронний суд» звернулася до Новокодацького районного суду міста Дніпра із позовом до відповідачки [PERSON] , третя особа Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області про витребування земельної ділянки, який канцелярією суду було зареєстровано 14 листопада 2025 року. Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 19 листопада 2025 року позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог абз. 2 ч. 1 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 24 листопада 2025 року надано докази про направлення позовної заяви відповідачеві. Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 01 грудня 2025 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 01 грудня 2025 року заяву про забезпечення позову задоволено частково. Позивач у своєму позові посилалася на те, що 04 березня 2020 року державним реєстратором виконавчого комітету Мангушської районної державної адміністрації Донецької області на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області № 6271-СГ від 21 листопада 2019 року було зареєстровано право власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим № 1423983300:05:000:1285, яка розташована на території Комишуватської сільської ради Мангушського району Донецької області за межами населених пунктів для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до наданої ГУ Держгеокадастру копії наказу такий наказ з вказаними реквізитами не видавався. З наданого відповідачем наказу, неможливо встановити приналежність печатки і штампу та особу, яка цей наказ засвідчила. Також, в зазначеному наказі є посилання на наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області № 6267-СГ від 21 листопада 2019 року, яким затверджено документацію із землеустрою 10 особам, серед яких зазначено і відповідача. Тобто, зміст наказу № 6271-СГ від 21 листопада 2019 року фактично прийнятого ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не відповідає змісту наказу з тими реквізитами, що містяться у реєстраційній справі про реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий № 1423983300:03:000:1285. [PERSON] зверталася 29 серпня 2019 року до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність та їй надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. В подальшому, відповідач із клопотанням про затвердження проекту землеустрою до ГУ Держгеокадастру в Донецькій області не зверталася, жодних наказів стосовно [PERSON] не приймалося. Наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області № 6271-СГ від 21 листопада 2019 року [PERSON] було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою про відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної форми власності для ведення особистого селянського господарства на території Шевченківської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області за межами населених пунктів, та наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області № 6267-СГ від 21 листопада 2019 року [PERSON] відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою про відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної форми власності для ведення особистого селянського господарства на території Добропільського району Донецької області. Згідно з відомостями Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 07 лютого 2024 року у період з 03 жовтня 2019 року по 20 грудня 2019 року включно обов`язки начальника ГУ виконувала Підгорна Т.О., начальник міськрайонного управління у Слов`янському районі та м. Слов`янську цього ж Головного управління, тому, Якименко І.В. не мав повноважень на підписання наказів № 6267-СГ та № 6271-СГ про надання у власність земельної ділянки. Державою ніколи не приймалося рішення про відчуження земельної ділянки кадастровий № 1423983300:03:000:1285. Земельна ділянка з кадастровим № 1423983300:03:000:1285 вибула з державної власності поза волею власника. Оскільки спірна земельна ділянка вибула з власності держави поза її волею, вона може бути витребувана навіть від добросовісного набувача. На час вибуття земельної ділянки кадастровий № 1423983300:03:000:1285, площею 2,0 га, для ведення особистого господарства на території Комишуватської сільської ради Мангушського району Донецької області уповноваженим органом на розпорядження нею було ГУ Держгеокадастру у Донецькій області. З 27 травня 2021 року уповноваженим органом на розпорядження вказаною земельною ділянкою є відповідна територіальна громада, на території якої перебуває земельна ділянка, тобто, Мангушська селищна рада Маріупольського району Донецької області. Оскільки Мангушською селищною радою Маріупольського району Донецької області не було вжито жодних заходів з витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння, позивачем проінформовано останню про виявлені порушення земельного законодавства і безпідставне отримання відповідачем у власність земельної ділянки, проте, позивачеві було повідомлено, що селищна рада вбачає порушення вимог земельного законодавства та зазначено про відсутність можливості звернення до суду з позовами через відсутність бюджетних коштів, за таких обставин вона не в змозі самостійно звернутися до суду у розумні строки. З огляду на таке, у прокурора наявні підстави для звернення з позовом в інтересах держави в особі Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області. Просили суд витребувати у [PERSON] на користь Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області земельну ділянку кадастровий № 1423983300:03:000:1285, площею 2,0 га, сільськогосподарського призначення на території Комишуватської сільської ради Мангушського району Донецької області та стягнути з відповідача судові витрати у загальному розмірі 4 542 грн. Позивач у своїй заяві до суду просив позовні вимоги задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Мангушська селищна рада Маріупольського району Донецької області письмових пояснень стосовно позову не надала, будь-які заяви чи клопотання до суду не надходили. Відповідач [PERSON] про судовий розгляд справи повідомлена в порядку ч. 4 ст. 130 ЦПК України, відзив на позов не направила, будь-які заяви чи клопотання від відповідача до суду не надходили, суд вважає можливим розглядати справу за матеріалами справи. Третя особа ГУ Держгеокадастру у Донецькій області у письмових поясненнях зазначила, що на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області № 6271-СГ від 21 листопада 2019 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності [PERSON] на земельну ділянку кадастровий № 1423983300:03:000:1285, площею 2,0 га, сільськогосподарського призначення на території Комишуватської сільської ради Мангушського району Донецької області за межами населених пунктів. 16 серпня 2019 року [PERSON] звернулася до ГУ із клопотанням про надання їй дозволу на розроблення проекту документації на відведення земельної ділянки. Наказом № 4075-СГ від 29 серпня 2019 року відповідачеві надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, який було підписано [PERSON] . Із клопотанням про затвердження проекту [PERSON] не зверталася. Наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області № 6271-СГ від 21 листопада 2019 року відмовлено [PERSON] у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, який підписаний [PERSON] . Таким чином, зміст наказу № 6271-СГ від 21 листопада 2019 року не відповідає змісту наказу з тим номером, але іншою датою, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно стосовно земельної ділянки кадастровий № 1423983300:03:000:1285. У період з 03 жовтня 2019 року по 20 грудня 2019 року включно обов`язки начальника ГУ виконувала Підгорна Т.О., начальник міськрайонного управління у Слов`янському районі та м. Слов`янську цього ж Головного управління, тому, Якименко І.В. не мав повноважень на підписання жодних наказів. Таким чином, державою ніколи не приймалося рішення про відчуження земельної ділянки кадастровий № 1423983300:03:000:1285 і земельна ділянка вибула з державної власності поза її волею. Позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача. Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31 березня 2005 року, заява № 61517/00, пункт 27). Водночас, Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятих 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів (далі Рекомендації), якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. У пункті 7 Рекомендацій передбачено, що ілюстрацією повноважень публічних обвинувачів у системі загального права є визнання або анулювання шлюбів, захист дітей або недієздатних осіб і реєстрацію або припинення діяльності асоціацій та фондів. Іншою групою повноважень публічних обвинувачів є правовий контроль публічної адміністрації та інших юридичних осіб під кутом зору відповідності їх діяльності закону. В цілому, ці повноваження покладені на публічного обвинувача з міркувань публічного інтересу та захисту прав людини і, як правило, здійснюється в суді. З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено. Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України). Статтею 324 ЦК України передбачено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Таким чином, з огляду на зазначені законодавчі положення, прокурор може заявити в інтересах держави позов, який виражається в інтересах частини українського народу - членів територіальної громади, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює саме орган місцевого самоврядування, хоча він, цей орган, навпаки, покликаний ці інтереси захищати. Такий підхід узгоджується з Європейською хартією місцевого самоврядування 1985 року (ратифікована Законом України від 15 липня 1997 року № 452/97-ВР), яка передбачає, що органи місцевого самоврядування при вирішенні відповідної частини публічних (суспільних) справ (public affairs) діють під власну відповідальність в інтересах місцевого населення й у правовій системі держав-учасниць, зокрема у сфері адміністративного контролю за органами самоврядування, має забезпечуватись співмірність (баланс) між заходами контролю та важливістю інтересів, які контролюючий орган має намір захищати (статті 3, 8). Крім того, з урахуванням статей 1, 2, 6, 10 «Про місцеве самоврядування в Україні», орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр. Конституція України визначає, що місцеве самоврядування в Україні здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України (статті 140 Конституції України). Відповідно до статті 2 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування територіальної громади є однією з гарантій держави. Згідно із частиною 1 статті 10 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські рада є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до статті 142 Конституції України, статті 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною та фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів. Положення статті 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлюють, що територіальним громадам міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. До повноважень міських рад у галузі земельних відносин згідно зі ст.ст. 12, 83, 122 ЗК України, ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» належить розпорядження землями комунальної власності в межах, визначених Земельним кодексом України. Враховуючи викладене, органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є Мангушська селищна рада Маріупольського району Донецької області як розпорядник земельних ділянок державної власності на території Комушуватської сільської ради Мангушського району, суб`єкт, уповноважений на здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель на території Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області, та зобов`язана здійснювати захист комунальних майнових прав. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як зазначив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом «суд знає закони» під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (пункт 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19). Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання самовільного зайняття земельної ділянки комунальної власності та дотримання конституційного принципу рівності усіх перед Законом, а отже порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод у даному спорі відсутнє. Відповідно до ч. 7 ст. 147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний суд розпорядженням від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ, підсудних Приморському районному судові міста Маріуполя, Лівобережному районному судові міста Маріуполя та Мангушському районному судові Донецької області на Новокодацький районний суд міста Дніпра. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 16 серпня 2019 року [PERSON] звернулася до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки площею 2,0 га на території Комишуватської сільської ради Мангушського району Донецької області (а.с. 42). Наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області № 4075-СГ від 29 серпня 2019 року [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га на території Комишуватської сільської ради Мангушського району Донецької області (а.с. 42). 04 березня 2020 року державним реєстратором виконавчого комітету Мангушської районної державної адміністрації Донецької області на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області № 6271-СГ від 21 листопада 2019 року було зареєстровано право власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим № 1423983300:05:000:1285, яка розташована на території Комишуватської сільської ради Мангушського району Донецької області за межами населених пунктів для ведення особистого селянського господарства (а.с. 38-39). Підставою реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку вказано наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області № 6271-СГ від 21 листопада 2019 року, підписаний начальником [PERSON] . Згідно з відомостями ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 18 квітня 2024 року (а.с. 46) відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області № 6271-СГ від 21 листопада 2019 року [PERSON] відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки орієнтовно площею 2,0 га на території Шевченківської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області (а.с. 40). Наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області № 6267-СГ від 21 листопада 2019 року [PERSON] відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки орієнтовно площею 2,0 га на території Золотоколодязької сільської ради Добропільського району Донецької області (а.с. 41). Згідно з відомостями Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру обов`язки начальника ГУ Держгекадастру у Донецькій області з 03 жовтня 2019 року на період відсторонення [PERSON] виконувала начальник міськрайонного управління у Слов`янському районі та м. Слов`янську Підгорна Т.О. (а.с. 52-53). Листом № 55/1-6008ВИХ-25 від 07 жовтня 2025 року прокурор звернувся до Мангушської селищної ради з повідомленням про представництво інтересів держави в особі Мангушської селищної ради та про звернення прокуратурою до суду з позовною заявою до [PERSON] про витребування земельної ділянки на користь власника (а.с. 71-72). Згідно з листом Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області № 1068/1-25 від 16 жовтня 2025 року заходи, спрямовані на звернення до суду з позовом про визнання недійсним наказу, скасування запису про державну реєстрацію та повернення земельної ділянки не вживалися, селищна рада не заперечує щодо представництва прокурором її інтересів у суді із позовом (а.с. 73). Відповідно до положень ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. 27 травня 2021 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин». Відповідно до п. 58 вищевказаного Закону розділ Х «Перехідні положення» ЗК України був доповнений пунктом 24, яким визначається, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, перелік яких визначений законом. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом (п. 24 розділ Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України). Таким чином, внаслідок набрання чинності вказаним Законом землі державної власності сільськогосподарського призначення, які розташовані на території Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області за межами населених пунктів змінили свою власність з державної на комунальну, у зв`язку з чим земельна ділянка кадастровий № 1423983300:03:000:1285 може бути повернута у комунальну власність Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області. Отже, Мангушська селищна рада Маріупольського району Донецької області на теперішній час має право вимоги щодо земельної ділянки, загальною площею 2,0 га, кадастровий № 1423983300:03:000:1285 та виступає позивачем за цим позовом. Відповідно до ст. 80 ЗК України, ст.ст. 2, 172, 327, 374 ЦК України право власності на землі комунальної власності належать територіальній громаді, яка реалізує це право через відповідні органи місцевого самоврядування. Особливості реалізації прав територіальної громади через органи місцевого самоврядування визначено у рішенні Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року у справі №1-9/2009. Відповідно до статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Враховуючи, що права Мангушської територіальної громади, у тому числі і право на захист, реалізуються через її представницький орган, статус органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах, має виключно Мангушська селищна рада Маріупольського району Донецької області. Належне (законне) розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності, які відповідно до ст. 14 Конституції України є основним національним багатством, що перебувають під особливою охороною держави, а право власності на які набувається виключно відповідно до закону, безумовно є складовою питання державного (загального) інтересу. Повернення у власність держави незаконно приватизованої земельної ділянки сприятиме реалізації зазначених конституційних положень, а також є умовою позбавлення безпідставних переваг відповідача [PERSON] та відновлення можливості справедливого (законного) розподілу такого обмеженого державного ресурсу, що становить державний інтерес (вказане цілком узгоджується із правовою позицією ЄСПЛ, п.п. 70-71 рішення від 20 жовтня 2011 року, п. 54 рішення від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»). Верховним Судом у постанові від 10 грудня 2021 року по справі № 924/454/20 сформовано правову позицію щодо дотримання прокурором ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод щодо відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном, а саме критеріям законності, суспільного інтересу та пропорційності в частині витребування земельної ділянки сільськогосподарського призначення на користь держави. Зокрема, критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції». Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування. Право держави витребовувати земельну ділянку, належну до земель сільськогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність вибуття цієї земельної ділянки з власності держави, становить пропорційне втручання у право власності з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання. Відповідно до п. «а», «є» ч. 1 ст. 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства. Крім того, п.п. 4 п. «а» ч. 1 ст. 38 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження: звернення до суду про визнання незаконними актів органів виконавчої влади, інших органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальної громади, а також повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 4 ст. 71 вищезгаданого Закону органи та посадові особи місцевого самоврядування мають право звернутися до суду щодо визнання незаконними актів місцевих органів виконавчої влади, інших органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальних громад, повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування. Отже, Мангушська селищна рада Маріупольського району Донецької області є органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 та ч. 1 ст. 14 Конституції України земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охорони держави. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч. 1 ст. 11 ЦК України). Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України, права власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частиною 2 статті 373 ЦК України встановлено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Частиною 4 статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади АР Крим або органів місцевого самоврядування. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Статтею 80 ЗК України встановлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, на землі державної власності. Згідно зі ст.ст. 83-84 ЗК України в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Частиною 1 статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання (ч. 4 ст. 116 Земельного кодексу України). Зі змісту ст. 116 ЗК України вбачається, що наявність рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність визначається в якості обов`язкової передумови для подальшого отримання прав власності на земельну ділянку. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлена судом. Правовою підставою для державної реєстрації державним реєстратором Мангушської районної державної адміністрації Донецької області права власності на земельну ділянку з кадастровим № 1423983300:03:000:1285, площею 2,00 га, за [PERSON] , був наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 21 листопада 2019 року № 6271-СГ «Про надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» [PERSON] безоплатно у власність земельної ділянки, підписаний начальником ГУ Держгеокадастру у Донецькій області Якименком І.В., оскільки посадовою особою, яка виконувала обов`язки начальника ГУ Держгеокадастру у Донецькій області та мала повноваження на підписання наказів про надання земельних ділянок у власність станом на 21 листопада 2019 року була [PERSON] , на час відсторонення [PERSON] , а відповідачеві [PERSON] наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області № 4075-СГ від 29 серпня 2019 року надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, із клопотанням про затвердження проекту до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області відповідач не зверталася. Таким чином, з власності держави в особі територіальної громади Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області незаконно і безпідставно вибула на користь [PERSON] земельна ділянка сільськогосподарського призначення, площею 2,00 га, з кадастровим № 1423983300:03:000:1285, право власності на яку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно з п. 146 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617 у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. На підставі рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Таку позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц. За таких обставин, оскільки відповідач [PERSON] неправомірно набула у власність спірну земельну ділянку без достатніх правових підстав, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог шляхом витребування спірної земельної ділянки у відповідача на користь територіальної громади в особі Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем Донецькою обласною прокуратурою було сплачено судовий збір у загальному розмірі 4 542 грн. (а.с. 1, 113), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved