Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона з 2010 року фактично, відкрито та безперервно володіє житловим будинком з господарським будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельною ділянкою площею 0,2500 га, що розташована у [ADDRESS] , кадастровий номер 5124183600:02:001:0046, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, доглядає та утримує їх, сплачує комунальні послуги. Разом із тим, з 2010 року відповідач у будинку не з`являлась, її речей там немає, будь-яких вимог або претензій до позивача не пред`являла. За весь цей час нерухоме майно не витребувалось із володіння позивача відповідачем. Таким чином, [PERSON] вважає, що має право на вищевказане нерухоме майно з підстав ст. 344 ЦК України, а саме за набувальною давністю. Наведені обставини стали приводом для звернення позивача із позовом до суду. Позивач у судове засідання не з`явилась, направила до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності. За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем (ч. 3 ст. 200 ЦПК України). Крім того, частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У даному випадку визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому у суду є всі підстави для ухвалення рішення за результатами підготовчого провадження. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено судом, у квітні 2010 року позивач за усною домовленістю придбала у відповідача житловий будинок з господарським будівлями та спорудами і земельну ділянку, які розташовані у [ADDRESS] . На виконання домовленості відповідач передала позивачу ключі від будинку, а позивач в свою чергу почала користуватись ним, облаштувала його на свій розсуд, використовує земельну ділянку, зробила поточний ремонт, провела опалення, несе витрати зі сплати комунальних послуг. 11 січня 2014 року сторони у простій письмовій формі уклали договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] продала, а [PERSON] купила житловий будинок з земельною ділянкою, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Так як на момент укладення договору купівлі-продажу, сторони не мали можливості посвідчити його нотаріально, вони домовились зробити це після його укладення. Однак, як з`ясувалось пізніше, посвідчити договір купівлі-продажу нотаріально неможливо, оскільки житловий будинок не зареєстрований в державному реєстрі прав власності. На підтвердження користування нерухомим майном позивачем надані: робочий проєкт ТОВ «Пеко-ЛТД» газопостачання житлового будинку ( [ADDRESS] ), від 02 червня 2014 року, замовник [PERSON] довідка про фінансовий стан споживача [PERSON] за договором про газопостачання за адресою: [ADDRESS] , за період з січня 2015 року по липень 2025 року; квитанції до прибуткового касового ордеру від 30 січня та 02 жовтня 2015 року про сплату [PERSON] послуг за договором водопостачання будинку за адресою: [ADDRESS] ; довідки про розрахунок електроенергії за жовтень та вересень 2020 року, у відповідності до договору № П24005/44055 укладеного між ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» та [PERSON] . Так, судом встановлено, що з квітня 2010 року позивач фактично, відкрито та безперервно володіє вищевказаною нерухомістю, доглядає та утримує її. Разом із тим, з 2010 року відповідач у будинку, який придбала позивач не з`являлась, її речей там немає, будь-яких вимог або претензій до позивача не пред`являла. За весь цей час нерухоме майно не витребувалось із володіння позивача відповідачем. Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду (ч.ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України). Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом, що визначено ст. 344 ЦК України. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно протягом п`ятнадцяти років користуються земельною ділянкою, але не мають документів, що засвідчують наявність у них прав на зазначену земельну ділянку, можуть звернутися до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з заявою про передачу такої земельної ділянки у їхню власність, що передбачено ч. 1 ст. 119 ЗК України. Так, позивач у квітні 2010 році, добросовісно заволоділа належним відповідачу нерухомим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним. Таким чином, суд вважає, що житловий будинок з господарським будівлями і спорудами та земельна ділянка, які розташовані у [ADDRESS] , перейшли у володіння та користування позивача з законних підстав, внаслідок чого [PERSON] набула право власності за набувальною давністю. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що викладені позивачем обставини знайшли своє належне підтвердження у судовому засіданні та підтверджуються наданими доказами, тому є всі законні підстави для задоволення позовних вимог. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки у своїй заяві позивач просила залишити судові витрати за нею, питання про стягнення судових витрат з відповідача судом не розглядалось. На підставі викладеного та

Outcome: approved