Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя посилаючись на те, що 03.03.1989 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який було розірвано 19.03.2019 року. За час подружнього життя було набуто у власність: - земельну ділянку під умовним № [NUMBER] площею 0,0840 га, яка є частиною земельної ділянки площею 0,08440 га відповідно до плану розміщену за адресою [ADDRESS] (для будівництва та обслуговування житлового будинку, житлових будівель і споруд) кадастровий номер 5122783200:01:002:0253. Титульним власником земельної ділянки вважався відповідач по справі [PERSON] . Після розлучення позивач надала згоду на відчуження земельної ділянки, та яка у подальшому було продана за договором купівлі-продажу за ціною 24000.00 доларів США; - житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 85,8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту 20248876); - земельну ділянку площею 0,100 га. розташовану по [ADDRESS] (кадастровий номер 5122783900:03:001:0233; - крім того, відповідачем на земельній ділянці [ADDRESS] , яка була придбана під час шлюбу збудовано житлові споруди, які наразі ще не введені в експлуатацію у встановленому законом порядку і використовуються відповідачем як готельний комплекс (готель « [INFO] ») від господарської діяльності якого відповідач постійно отримує прибуток. Звертаючись до суду позовом [PERSON] просила суд 1) Стягнути з відповідача на її користь 1/2 частину доходу від продажу земельної ділянки під умовним № [NUMBER] площею 0,0840 га, яка є частиною земельної ділянки площею 0,08440 га відповідно до плану розміщену за адресою [ADDRESS] у розмірі, що еквівалентно 12000,00 доларів США на дату прийняття рішення у справі; 2) Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку під [ADDRESS] загальною площею 85,8 кв.м.; 3) Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,100 га. розташовану по [ADDRESS] ; 4) Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину невведених в експлуатацію житлових споруд Готелю «Мальдіви» по [ADDRESS] ; 5) Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину прибутку від господарської діяльності Готелю «Мальдіви» розташованого о [ADDRESS] . 6)стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. У ході розгляду справи позивачка подала заяву про збільшення розміру позовних вимог та просила суд визнати за нею 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані при будівництві готелю; стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію в сумі 950 602 грн. Відповідач позовні вимоги визнав частково в частині визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки [ADDRESS] . В іншій частині вимоги не визнав та подав до суду зустрічний позов. Заперечуючи позовні вимоги в частині відшкодування позивачці 12000.00 доларів США за продаж земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , зазначав, що він не заперечує придбання земельної ділянки у шлюбі і продаж її після розірвання шлюбу. Однак зазначавав, що відчуження земельної ділянки відбулося за згодою позивачки і у цей же день вона отримала половину суми від продажу даного об`єкта нерухомого майна, отже її права було дотримано. У відповідача за первинним позовом відсутні будь-які документи щодо та ціни продажу вказаного майна. Позивач за первинним позовом також не надала суду доказів, щодо укладення цієї угоди так і доказів її ціни, що є істотною умовою. Отже твердження про продаж земельної ділянки за 24000.00 доларів США не підтверджено належними та допустимими доказами. Теж саме стосується прибутку від нібито, господарської діяльності готелю «Мальдіви». [PERSON] зазначає, що будівля, яку позивач ідентифікує як готель «Мальдіви» насправді є самочинною забудовою, яку неможливо ввести в експлуатацію у передбаченому законом порядку. Позивачем не надано належних та допустимих доказів експлуатації зазначеного об`єкту, як готелю. Роздруківки із сторінок однієї із соціальних мереж свідчать про пропозицію надання послуг, а не факт її надання, а від так факт експлуатації самочинного готелю є припущенням. Щодо визнання майнових прав на 1/2 частину невведених в експлуатацію житлових споруд готелю « [INFO] » [PERSON] повідомляв, що у період перебування у шлюбі з [PERSON] відповідачем розпочато будівництво зазначеної споруди. Разом із тим, у цей час за спільні кошти подружжя придбано лише фундаментні блоки, газобетонні блоки, бетон з якого виготовлено фундамент та перекриття, а також матеріали на оздоблення даху. Будівельні роботи [PERSON] проводив власними силами. Загальна вартість зазначених будівельних матеріалів, що підтверджується фінансовими документами складає 145980 грн. Усі інші будівельні роботи виконані [PERSON] після розірвання шлюбу у період з 2019 по 2021 рік і складають 1 755 224 грн. Позовні вимоги , які є предметом зустрічного позову. - 09.01.2006 року [PERSON] в інтересах подружжя укладено договір інвестування № 661/01-06 з ТОВ «Реал-Інвест» предметом якого є інвестиційні внески в будівництво двокімнатної квартири [ADDRESS] . 24.11.2009 року [PERSON] відповідно до графіку сплати інвестицій за спільні кошти подружжя здійснено оплату 100% інвестиційних внесків на суму 372402 грн., що по курсу НБУ на день сплати склало 46608,50 доларів США. Просив суд визнати за ним майнові права на частку об`єкта незавершеного будівництва квартири [ADDRESS] . Суд заслухавши пояснення сторін, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи приходить до таких висновків. Судовим розглядом справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 03.03.1989 р. (т. 1 а.с.12). Відповідно до рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19.03.2019 року шлюб розірвано (т. 1 а.с. 13-14). У період перебування у шлюбі сторонами було придбано: - 08.11.2006 року земельну ділянку площею 0,08440 га відповідно до плану розміщену за адресою [ADDRESS] (для будівництва та обслуговування житлового будинку, житлових будівель і споруд) кадастровий номер 5122783200:01:002:0253 (т. 1 а.с. 15-16). - 15.04.2008 року житловий будинок та земельну ділянку під [ADDRESS] .(а.с. 17-19) - 09.01.2006 року відповідно до договору інвестування будівництва № 661/04-06 інвестовано 372402 грн. у будівництво квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 64-70). Сторони не заперечують, що під час перебування у шлюбі ними було розпочато самочинне будівництво готельного комплексу на земельній ділянці [ADDRESS] (ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи). Сторонами визнано, що на самочинне будівництво готелю було витрачено 1 901 204 грн. (ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи). Розглянувши поданий позов, матеріали справи суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог первісного позову та часткове задоволення зустрічного позову. Задовольняючи вимоги про визнання права власності за [PERSON] на 1/2 частку майна придбаного у період шлюбу житловий будинок та земельну ділянку під [ADDRESS] ) суд виходи в з того, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, відповідач у цій частині не заперечував проти визнання позову. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] на її користь в якості грошової компенсацію за витрачені будівельні матеріали при будівництві готельного комплексу в сумі 950 602 грн. суд виходив з того, що позивачка фактично визнала, що під час шлюбу на будівництво було використано 145 980 грн., а поза шлюбом 1755224 грн., у зв`язку з чим у якості компенсації на її користь підлягає стягненню половина витрачених у шлюбі коштів, а саме 72 990 грн. При ухваленні рішення суд не приймає до уваги посилання представника позивача, щодо того, що за змістом статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу, оскільки сума, яка витрачена на подальше будівництво не є спільним майном подружжя. Спільним майном подружжя є будинок, земельна ділянка та частина будівельних матеріалів, яка була використана при будівництві. Після розірвання шлюбу усі грошові кошти витрачені на подальше будівництво готелю відповідачем за первинним позовом є його особистими коштами. Щодо поділу майна стосовно майнових прав за договором на об`єкт інвестування за договором інвестування будівництва №661/04-06 від 09.01.2006 року, зі змінами та доповненнями, внесеними додатковою угодою до договору інвестування будівництва № 661/04-06 від 09.01.2006 року від 24 листопада 2009 року, додатковою угодою до договору інвестування будівництва № 661/04-06 від 09.01.2006 року від 10 травня 2015 року та додатковою угодою №3 до договору інвестування будівництва № 661/04-06 від 09.01.2006 року від 10 травня 2015 року суд зазначає наступне. За ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідно до ст. 68 цього Кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільно: сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України). Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права визнаються речовими правами. Відповідно до статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Судом беззаперечно встановлено, та не заперечувалось сторонами, що майнові права на квартиру набуті позивачем за відповідним договором про участь у Фонді фінансування будівництва у період шлюбу. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-ІІІ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»). Така позиція підтверджена рішеннями ЄСПЛ, Верховного Суду України та Верховного Суду. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02). У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. У. the United Kingdom, № 10741/84). Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98). У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-ЗбцсІЗ, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-5ІцсІЗ, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6- 1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2і24цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16„ від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від ЗО березня 2016 року у справах № 6- 3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс 16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-111 Ідеї6. Суд вважає доведеним факт, що під час перебування сторін у шлюбі вони за спільні кошти у даному випадку не важливо, хто і звідки їх отримав придбали майнові права на об`єкт нерухомості, який слід вважати спільним майном подружжя. Суд, приймаючи рішення у даному спорі щодо вимоги про поділ майнових прав за договором, виходить з того, що до припинення подружнього життя та звернення до суду із позовом про розірвання шлюбу подружжя [PERSON] та [PERSON] мали рівні майнові права на об`єкт інвестування двокімнатної квартири, що слід вважати спільним майном подружжя. Виходячи із рівності часток у спільному майні подружжя, позивачу [PERSON] та [PERSON] належить по 1\\2 частці таких майнових прав. На підставі наведеного та

Outcome: partial