Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

1.Стислий виклад: 1.1. позиції позивача 03 жовтня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (надалі за текстом ТОВ «ФК «ЄАПБ»/позивач), в особі представника Алієвої Нурай, яка діє на підставі довіреності № 638 від 05.12.2024, звернулось до Індустріального районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] (надалі за текстом [PERSON] /відповідач), предметом якої є: стягнення з відповідачки заборгованості за картковим рахунком № [NUMBER] , відкритим в межах Кредитного договору № 2003008094 у сумі 15 846 грн 58 коп. В обґрунтування позову ТОВ «ФК «ЄАПБ» зазначено, що між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 2003008094 та договір про надання банківських послуг, який є змішаним за своєю правовою природою, за умов якого надаються декілька видів послуг кредитування та видача та обслуговування міжнародних платіжних пластикових карток в межах якого відкрито картковий рахунок № [NUMBER] . 14.03.2025 між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 14/03/25, відповідно до умов якого право грошової вимоги за вищевказаним картковим рахунком № [NUMBER] , відкритим в межах Кредитного договору № 2003008094 перейшло до позивача. Враховуючи зазначене, позивач просить стягнути з [PERSON] загальну суму заборгованості, на момент подання позовної заяви за вищевказаним договором у сумі 15 846 грн 58 коп. Також, позивач просить суд покласти судові витрати по сплаті судового збору у сумі 3 028,00 грн на відповідача. 1.2.заперечень відповідача Відповідач [PERSON] не скористався процесуальним правом на пропозицію суду, викладену в ухвалі Індустріального районного суду м. Харкова від 08.10.2025 (а.с. 37-38), подати відзив на позов, спростувати наведені позивачем аргументи та доводи у позовній заяві. 2. заяви, клопотання Представник ТОВ «ФК «ЄАПБ» Алієва Нурай, яка діє на підставі довіреності № 638 від 05.12.2024, у позовній заяві просила розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за відсутності представника позивача та зазначила, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 4). Від [PERSON] жодних заяв та клопотань на адресу Індустріального районного суду м. Харкова не надходило. 3.інші процесуальні дії у справі Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ між суддями від 03.10.2025 справа № 644/9292/25 визначена на розгляд судді Паляничко Д.Г. (а.с. 35). На виконання вимог ч. 8 ст. 187 ЦПК України, 07.10.2025 судом сформовано засобами «Електронний суд» відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру № 1865586, згідно з якою місце проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , припинено 08.11.2023 (а.с. 36). Ухвалою Індустріального районного суду м. Харкова від 08.10.2025 позов прийнято, відкрито провадження по справі № 644/9292/25 та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін, прийнято рішення про виклик [PERSON] , шляхом здійснення публікації оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Судової влади України за посиланням http://og.hr.court.gov.ua /sud2029/, відповідно до положень ч.11 ст.128 ЦПК України (а.с. 37-38). Представник позивача у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином та своєчасно, матеріали справи містять клопотання, у якому вона просить суд здійснити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а.с. 4). Відповідно до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України судова повістка відповідачу [PERSON] про виклик в судові засідання, призначені на 10.11.2025, 05.12.2025, 06.01.2026, 28.01.2026 надсилалася судом за останнім відомим місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , згідно з інформацією зазначеною у позовній заяві (а.с. 1) та відповіді з ЄДДР (а.с. 36). Рекомендовані повідомлення про виклик [PERSON] на 10.11.2025 та 05.12.2026 повернулися до суду, як отримані відповідачем із зазначенням у довідці про причини повернення: «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 42, 44а), що є належним повідомленням згідно вимог п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України. Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки, в тому числі, про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Пунктом 991 «Правил надання послуг поштового зв`язку», затверджених постановою КМ України від 05.03.2009 № 270, встановлено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 10.05.2023 по справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23) та Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: від 09.08.12019 у справі № 906/142/18 (провадження № 12-109гс19); від 12.12.2018 у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18). Заразом, відповідач повідомлявся про виклик у судові засідання на 10.11.2025, 05.12.2025, 06.01.2026, 28.01.2026 також і через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, розміщені 09.10.2025, 23.11.2025, 09.12.2025, 12.01.2026 відповідно (а.с. 39а, 41, 44, 47) за посиланням http://og.hr.court.gov.ua /sud2029/, відповідно до положень ч.11 ст.128 ЦПК України. За приписами ч.11 ст.128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Отже, враховуючи вказане вище, відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи по суті, не прибув до суду без поважних причин, відзиву на позовну заяву не надав, жодних заяв та клопотань до суду не надходило. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (ст. 1 ЦПК, ст. 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03.04.2008 у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Суд звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, що відповідає правовому висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 07.07.2022 у справі № 918/539/16. З приводу чергової неявки в судове засідання відповідача [PERSON] та можливості продовження розгляду справи за його відсутності, суд врахувавши обставини справи, дійшов переконання про можливість розгляду та закінчення розгляду справи за відсутності відповідача [PERSON] , оскільки його відсутність не перешкоджає вирішенню справи по суті на підставі наявних у справі доказів, про що суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. З огляду на те, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд за згодою представника позивача (а.с. 4), розглядає справу за відсутності відповідача та, згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Ухвалою Індустріального районного суду м. Харкова від 28.01.2026 (а.с. 49-50) зі згоди представника позивача (а.с. 4), прийнято рішення про заочний розгляд справи за позовною заявою ТОВ «ФК «ЄАПБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились усі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 4. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, мотиви їх відхилення та врахування, мотивована оцінка суду аргументів сторін, порушені чи оспорені права, за захистом яких мало місце звернення до суду. Вирішуючи спір, суд установив, що між сторонами виникли суспільні відносини в сфері споживчого кредитування, що виникають між економічними суб`єктами у зв`язку з переданням один одному в тимчасове користування вільних коштів на засадах зворотності, платності та добровільності. Судом установлено, що 14.03.2013 між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 2003008094, для придбання Товару та послуг, за яким Банк надає Позичальнику споживчий Кредит у відповідності до умов Договору, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит, сплатити проценти за користування Кредитом, інші Платежі, визначені даним Договором та Додатком № 1 «Графік платежів», що є його невід`ємною частиною, а також виконувати інші умови Договору (а.с. 5-8). Позичальник отримує кредит на умовах: розмір та валюта кредиту на придбання товару у Продавця 1: 2 852,54 грн; та на придбання послуг зі страхування у Продавця 2: 513,46 грн загальна сума кредиту 3 366,00 грн; строк кредитування 18 міс; розмір процентної ставки 0,01%. Продавець 1 ФОП [PERSON] , [PERSON] , що реалізовує товар в рамках програми споживчого кредитування банку; товар: телевізор Самсунг, модель 32, ціна 3 200,00 грн, кіл-ть 1, початковий внесок 347,46 грн, кредит 2 852,54 грн. Продавець 2: ПАТ «СК «СК Кардіф», від імені якого діє, на підставі укладеного договору доручення страховий агент: ПАТ «ОТП Банк», що реалізовує послуги страхування в рамках програми споживчого кредитування Банку; послуги зі страхування: послуги добровільного страхування, які Позичальник купує у Продавця 2 із залученням кредитних коштів (а.с. 5). Додатком № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 2003008094 від 14.03.2013 є Графік платежів, у якому визначено орієнтовну сукупну вартість кредиту та зазначені умови кредитування по продукту «Оптимальний» (а.с. 10-10/на звороті). 14 березня 2013 року [PERSON] підписав договір добровільного страхування позичальника № 06/08/2003008094, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону і пов`язані із життям, здоров`ям та працездатністю Страхувальника або невиконання Страхувальником своїх фінансових зобов`язань за кредитним договором внаслідок втрати доходу від трудової діяльності з причин вимушеного безробіття. Строк дії договору з 14.03.2013 по 14.03.2016 (а.с. 13/на звороті-14). 14.03.2013 [PERSON] підписав договір добровільного страхування держателя кредитної картки 06/08/2003008094, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону і пов`язані із життям та працездатністю Застрахованої особи або невиконанню Застрахованою особою своїх фінансових зобов`язань за кредитним договором внаслідок втрати доходу від трудової діяльності з причин вимушеного безробіття. Строк дії договору з 14.03.2013 по 14.03.2016 (а.с. 7-8). Розділом 2 «Видача та обслуговування кредитної картки позичальника» у договорі про надання споживчого кредиту № 2003008094 визначено, що Банк та Позичальник підтверджують факт укладення між ними Договору про видачу та обслуговування міжнародних кредитних пластикових карток (приватних) та на підставі Правил користування кредитною карткою MasterCard Standart, що розміщені на Інтернет сайті Банку www.otpbank.com.ua (надалі за текстом Правила) та на умовах викладених в цьому розділі. Розмір кредитного ліміту складає 1 000,00 грн; строк дії Кредитного ліміту становить 3 (три) роки з моменту підписання Банком і Позичальником цього Договору. За користування Кредитом, в тому числі простроченим Кредитом та Офердрафтом, банк нараховує проценти в розмірі встановленому Тарифами Банку (а.с. 5/на звороті). Судом встановлено, що 14.03.2013 [PERSON] підписав опитувальний лист фізичної особи (а.с. 8/на звороті-9), у якому вказані персональні дані позичальника. Відповідно до рахунку-фактури № 16 від 14.03.2013, вбачається, що платником [PERSON] сплачено ФОП [PERSON] суму 3 200,00 грн за телевізор Samsung (а.с. 12/на звороті). Судом установлено зі специфікації до кредитного договору [PERSON] , цією специфікацією повідомляється, що АТ «ОТП Банк» прийнято позитивне рішення щодо можливості надати позичальнику-фізичній особі кредит (а.с. 13) згідно таких даних: кредитний договір № 2003008094 від 14.03.2013; номер рахунку в АТ «ОТП Банк» 29021199900000; номер рахунку-фактури № 16 від 14.03.2013; дані про придбані товари: телевізор Самсунг, модель 32, за ціною 3 200,00 грн, початковий внесок 347,46, кредит 2 8522,54 грн; сума належна до перерахування/списання 2 852,24 грн. Отримано [PERSON] 14.03.2013, про що свідчить власноручний підпис [PERSON] (а.с. 13). Згідно товарного чека № б/н від 14.03.2013 ФОП [PERSON] отримав аванс на суму 347,46 грн (а.с. 15/на звороті). Щодо переходу права вимоги за кредитним договором до ТОВ «ЄАПБ» 14 березня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (надалі за текстом Фактор) та Акціонерним товариством «ОТП Банк» (надалі за текстом Клієнт) укладено договір факторингу № 14/03/25, відповідно до умов якого Клієнт (первісний Кредитор) передає, а Фактор (Новий Кредитор) приймає право грошової вимоги, що належить Клієнту, і стає Кредитором за Кредитними договорами, укладеними між Клієнтом і Боржниками, в розмірі Портфеля Заборгованості (а.с. 33-34). Згідно платіжної інструкції в національній валюті від 14.03.2025 № 676 ТОВ «ФК «ЄАПБ» здійснено оплату на рахунок АТ «ОТП Банк», згідно п. 7.2.1. Договору факторинга № 14/03/25 від 14.03.2025 (а.с. 35). З відомостей витягу з Реєстру боржників № 2 до Договору факторингу № 14/03/25 від 14.03.2025 встановлено, що до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право вимоги за номером карткового рахунку [NUMBER] кредитного договору № 2003008094 від 14.03.2013 загальна сума заборгованості якого становить 15 846,58 грн, боржником є [PERSON] (а.с. 26). З розрахунку заборгованості за картковим рахунком № [NUMBER] , відкритим у межах Кредитного договору № 2003008094 від 16.08.2013 за період з 14.03.2013 по 31.08.2025 вбачається, що станом на 31.08.2025 заборгованість за картковим рахунком № [NUMBER] , відкритим у межах Кредитного договору № 2003008094 від 16.08.2013 не погашена, залишок заборгованості складає 15 846,58 грн (а.с. 16). Суд наголошує, що [PERSON] не надано доказів на спростування вище наведеної інформації та обставин, не надано доказів на підтвердження факту повного/часткового виконання умов договору і повернення кредиту. 5.Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Суд під час розгляду справи керується принципом верховенства права та розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини у сфері споживчого кредитування, що регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України (надалі за текстом ЦК України), Законом України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 № 1734-VIII, Законом України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 № 675-VIII, Законом України «Про електронний цифровий підпис», Законом України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» від 05.10.2017 № 2155-VIII тощо. За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Одним із видів договорів є договір приєднання, яким, відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим, Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг Банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За ч. 1, 2 ст. 641 ЦК України вбачається, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях. Згідно з положеннями ч. 1 та ч. 2 ст. 644 ЦК України якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття. Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, за договором кредиту банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ст.1054 ЦК України). Кредитний договір укладається в письмовій формі (ст.1055 ЦК України). Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 530 ЦК України регламентує, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 КК України) Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Пунктами 1-1, 2, 10, 11 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що договір про споживчий кредит вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальна вартість кредиту для споживача сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом; споживче кредитування правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту; споживчий кредит (кредит) грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно з ч.1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію»). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (ч.1 ст.14 Закону України «Про споживче кредитування»). Згідно п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.2 ст.517 ЦК України, боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно зі ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Згідно ч.1 ст.1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1, 2 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1 ст.12, ч.1 ст.13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ч. 1, 2, 3 ст.89 ЦПК України). 6.Висновки суду. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Суд бере до уваги, що 14.03.2013 між Акціонерним товариством «ОТП БАНК» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 2003008094, згідно якого [PERSON] отримав відповідно до п. 1 Кредитного договору - кредит у розмірі 3 366,00 грн на придбання товару у Продавця 1 та послуг зі страхування у Продавця 2, та відповідно до п. 2 Кредитного договору № 2003008094 [PERSON] відкрито кредитну лінію із встановленим розміром кредитного ліміту 1 000,00 грн на строк 3 роки (а.с. 5). Заразом, суд звертає увагу, що позивач ставить питання про стягнення заборгованості з [PERSON] у сумі 15 846 грн 58 коп, за картковим рахунком № [NUMBER] , відкритим у межах Кредитного договору № 2003008094 . Суд звертає увагу, що на підтвердження виконання зобов`язання за картковим рахунком № [NUMBER] , відкритим у межах Кредитного договору № 2003008094 від 16.08.2013, представником позивача надано лише розрахунок заборгованості за зазначеним вище картковим рахунком, сформований представником ТОВ «ФК «ЄАПБ», у якому відображено залишок заборгованості станом на 31.08.2025, однак матеріали справи не містять будь-яких доказів укладення між сторонами кредитного договору № 2003008094 від 16.08.2013, в межах якого відкрито картковий рахунок № [NUMBER] , зокрема відсутні будь-які докази видачі або перерахування грошових коштів за вказаним кредитним договором на картковий рахунок № [NUMBER] , що нібито належить [PERSON] . Суд бере до уваги, що матеріали справи також, не містять жодного доказу відкриття на ім`я [PERSON] карткового рахунку № [NUMBER] на який посилається позивач, в межах договору про надання споживчого кредиту № 2003008094 від 16.08.2013, заразом, суд звертає увагу, що договір про надання споживчого кредиту № 2003008094 укладено між [PERSON] та АТ «ОТП Банк» 14.03.2013 (а.с. 5). Суд не бере до уваги договір про надання споживчого кредиту № 2003008094 від 14.03.2013 в частині кредитування (а.с. 5-8), доданий до нього Графік платежів, що є Додатком № 1 до Договору про надання споживчого кредиту № 2003008094 від 14.03.2013 (а.с. 10), специфікацію до кредитного договору за кредитним договором № 2003008094 від 14.03.2013 (а.с. 13), рахунок-фактури (а.с. 12/на звороті), товарній чек № б/н від 14.03.2013 (а.с. 15/на звороті), оскільки зазначені докази не стосуються предмету розгляду цієї цивільної справи, оскільки позивачем направлено стягнення з відповідача суми заборгованості саме з карткового рахунку № [NUMBER] у межах Кредитного договору № 2003008094, що установлено судом з позовної заяви. З урахуванням викладеного вище, суд вважає, що у справі відсутні належні та допустимі докази факту відкриття [PERSON] карткового рахунку № [NUMBER] , відкритого у межах Кредитного договору № 2003008094 від 16.08.2013 первісним кредитором АТ «ОТП Банк», виконання первісним кредитором взятих на себе зобов`язання по зазначеному договору, зокрема нарахування кредитного ліміту на картку відповідача чи видачі йому готівки, позивачем також не доведено факт відкриття [PERSON] карткового рахунку за спірним договором, так як відсутні докази про видачу первинним кредитором суми кредиту відповідачеві (виписки з рахунку відкритого на ім`я клієнта, заяви на видачу готівки, розрахунково-касових документів, розписки про отримання тощо), які позивач не надав на підтвердження наявності права вимоги до відповідача та її розміру, всупереч процесуального обов`язку доказування, тому суд дійшов переконання, що позивачем не доведено наявність заборгованості відповідача належними та допустимими доказами. Суд не бере до уваги розрахунок заборгованості за картковим рахунком № [NUMBER] , відкритим у межах Кредитного договору № 2003008094 від 16.08.2013 за період з 14.03.2013 по 31.08.2025, згідно якого станом на 31.08.2025 заборгованість становить 15 846,58 грн (а.с. 16), оскільки він не є первинним документом, який підтверджує отримання кредитних коштів, користування ними відповідачем, укладення договору № 2003008094 від 16.08.2013 на умовах, які мали бути узгоджені між сторонами, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів та безпосередньо укладеного між сторонами кредитного договору, з узгодженими істотними умовами його укладення, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. З урахуванням наведеного, суд дійшов переконання, що виконаний позивачем розрахунок заборгованості за картковим рахунком № [NUMBER] , відкритим у межах Кредитного договору № 2003008094 від 16.08.2013 не є і не може бути належними доказом, який доводить обставини заборгованості [PERSON] за кредитним договором, та є недостатніми для визначення його розміру, так як складання цього документу залежить виключно від волі позивача, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України у постанові від 11.03.2015 № 6-16цс15 щодо оцінки односторонніх документів банку, згідно з яким розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Отже, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, банк/фінансова установа має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, а отже відповідно до змісту ст. 1077, 1078, 1082 ЦК України такі документи має надати до суду фактор, який доводить отримання права вимоги у клієнта, яке існує на день звернення до суду з цим позовом. Оскільки позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами щодо доведеності позовних вимог, саме він несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 755/18920/18). З урахуванням викладеного, суд зауважує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження відкриття карткового рахунку № [NUMBER] [PERSON] , переказу чи надання кредитних коштів відповідачу, користування ними, адже позивачем не жодного доказу, з якого вбачалося б, що на виконання відкриття карткового рахунку № [NUMBER] кредитором здійснено переказ коштів у сумі 1 000,00 грн відповідачу, відсутня банківська виписка по рахунку, який належить саме відповідачу, що вміщує записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (постанова Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 209/3103/21), відтак, інформація зазначена в розрахунку заборгованості за картковим рахунком № [NUMBER] , відкритим у межах Кредитного договору № 2003008094 від 16.08.2013, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не можуть бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Заразом, суд звертає увагу, що позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості за картковим рахунком № [NUMBER] , відкритим у межах Кредитного договору № 2003008094, але не надано доказів відкриття зазначеного рахунку на ім`я [PERSON] , виконання зобов`язання первісним кредитором щодо переказу на зазначений рахунок або надання кредитних коштів відповідачу тощо, всупереч процесуального обов`язку доказування, тому суд дійшов переконання, що позивачем не доведено наявність заборгованості відповідача належними та допустимими доказами, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ». З урахуванням викладеного вище, суд дійшов переконання, що позивачем в супереч ст. 81 ЦПК України не доведено факт надання кредитних коштів відповідачу, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази виконання позивачем умов кредитного договору про відкриття карткового рахунку № [NUMBER] та переказу чи надання кредитних коштів відповідачу, а суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, оскільки докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, адже доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд на виконання вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, суд враховує практику Верховного Суду про те, що при вирішенні спору спростувати доводи позову покладається на відповідача, а не на суд, особливо при заочному порядку розгляду справи. Проте це означає лише те, що у такому випадку суд повинен розглянути позов і визначити розмір заборгованості виходячи з умов договору та вимог закону. Заразом, у справі, яка розглядається з огляду на суперечливість наданих позивачем доказів, зокрема щодо різних дат укладення кредитних договорів, які не співпадають з розрахунком заборгованості, видами та умовами надання кредитного ліміту чи кредитних коштів на придбання товару, відкриття карткових рахунків, узгоджених первинних розмірів кредиту та фактів його надання, суд фактично позбавлений процесуальної можливості ухвалити законне й обґрунтоване рішення. Отже, суд дійшов висновку, що саме банк не довів позов, що є його, а не відповідача, процесуальним обов`язком (ст. 12, 13, 81 ЦПК України), та узгоджується з правовим висновком висвітленим у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 03.08.2022 по справі № 156/268/21. Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, суд дійшов переконання про відсутність необхідності дослідження договору факторингу № 14/03/25, платіжної інструкції в національній валюті від 14.03.2025 № 676 ТОВ «ФК «ЄАПБ», відомостей витягу з Реєстру боржників № 2 до Договору факторингу № 14/03/25 від 14.03.2025 згідно з яким встановлено, що до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право вимоги за номером карткового рахунку [NUMBER] кредитного договору № 2003008094 від 14.03.2013 загальна сума заборгованості якого становить 15 846,58 грн, боржником є [PERSON] (а.с. 26), оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення по суті, констатовано відсутність належних та достатніх доказів на підтвердження позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ», в порушення ст. 81 ЦПК України та ч. 1 ст. 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, з системного аналізу яких вбачається, що саме банк/фінансова установа має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Ухвалюючи судове рішення, суд керується ст. 265 ЦПК України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. 7. Розподіл судових витрат Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 3 028,00 грн (а.с 1). Згідно з вимогами ст.141 ЦПК України, з урахуванням наведеного, оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed