Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до КП «Чугуївтепло», про зобов`язання вчинити певні дії, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що відповідач у справі добровільно не виключає з обліку по особовому рахунку № [NUMBER] , відкритому на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , заборгованість попередніх власників квартири, що виникла до 09 липня 2025 року. 06 жовтня 2025 року після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача, була постановлена ухвала про відкриття провадження у справі та розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, призначене відкрите судове засідання о 08 год 15 хв 08 грудня 2025 року. Направлено відповідачеві копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Запропоновано відповідачеві подати до суду відзив на позов в установлений строк. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив. Запропоновано відповідачу подати до суду в установлений законодавством строк заперечення, в яких викласти свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх визнання або відхилення. В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши заяву, в якій просив суд справу розглянути за його відсутності та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач повторно у судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно і належним чином. Також, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив на позов не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд вважає, що докази, які є в матеріалах справи є повними та достатніми для розгляду справи по суті за відсутності учасників процесу, належних чином повідомлених. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. 09 липня 2025 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОВТА» був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна за реєстровим № 644, посвідчений Саутенко Н.В., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області. Відповідно до умов Договору купівлі-продажу, Продавець передав у власність Покупцю, а Покупець прийняв у власність квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . 11 липня 2025 року позивачем було надіслано заяву на електронну пошту Комунального підприємства «ЧУГУЇВТЕПЛО» щодо зміни власника особового рахунку № [NUMBER] за Майном з додатками. Відповідачем була надіслана відповідь №08-16/373 від 17 липня 2025 року на вищезазначену заяву, щодо наявності боргу у розмірі 97 365,64 грн станом на 01 липня 2025 року, тобто заборгованість була сформована ще до дати укладання Договору купівлі-продажу та набуття Позивачем права власності на Майно. 28 липня 2025 року Особовий рахунок був переоформлений на Позивача, що підтверджується заявою-приєднання № 554 до індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії. 30 липня 2025 року Позивач надіслав Відповідачу лист вих. № 300725 з повідомленням про зміну власника квартири та переоформлення Особового рахунку, а також з проханням, щоб нарахування плати за централізоване опалення здійснювалося на Позивача лише з 09 липня 2025 року. 27 серпня 2025 року Відповідач надав відповідь № 08-16/459 на вищезазначений лист, у якій зазначив, що питання погашення заборгованості буде вирішено через ТОВ «СОВТА», попереднього власника квартири. Однак правовідносини, що існували між Відповідачем та попередніми власниками, не стосуються Позивача. Борг було нараховано у період, коли Позивач ще не набув права власності на Майно. Проте заборгованість попередніх власників не була виключена з Особового рахунку позивача, що стало підставою для звернення до суду. У зв`язку з цим, Позивач просить виключити з обліку по Особовому рахунку № [NUMBER] заборгованість попередніх власників квартири за адресою: [ADDRESS] за період до 09 липня 2025 року. Неправомірне включення боргу попередніх власників створює ризик додаткових нарахувань та можливих неправомірних стягнень із Позивача, що порушує законні права та інтереси останнього. Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до частини третьої статті 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Отже, позивач набув право власності за майном 09 липня 2025 року, з моменту нотаріального посвідчення договору. Пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 цього Закону індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити житлові комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Однак цей обов`язок не поширюється на борги попередніх власників, які не були прямо передбачені договором або законом, що підтверджується судовою практикою. У постанові Верховного Суду по справі № 312/44/20 від 12 жовтня 2022 року зроблено висновок, що новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати Договори про надання послуг не обтяжують майна. Подібні за змістом правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 200/14925/15-ц (провадження № 61-13874св18). У постанові Верховного Суду по справі № 176/552/22 від 15 березня 2023 року зазначено, що діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі продажу. Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 (провадження № 61-3604 св 20), від 14 вересня 2022 року у справі № 201/1807/21 (провадження № 61-2572 св 22), від 12 жовтня 2022 року у справі № 312/44/20 (провадження № 61-13033 св 20). В Договорі не було зазначено щодо обов`язку сплачувати борги попереднього власника. Отже, правові норми та судова практика підтверджують, що Позивач не несе відповідальності за заборгованість попередніх власників за житлово комунальні послуги та має право на виключення цих сум із обліку по Особовому рахунку. З урахуванням фактичних обставин цієї справи, Позивач вважає, що вимога останнього про зобов`язання Відповідача виключити з обліку по особовому рахунку № [NUMBER] відповідно за квартирою: [ADDRESS] заборгованість попередніх власників квартири за період до 09 липня 2025 року, є обґрунтованими та відповідають критеріям ефективного судового захисту, оскільки задоволення таких вимог відновлює порушені права Позивача та встановлює між сторонами правову визначеність, яка полягає у підтвердженні відсутності заборгованості Позивача перед Відповідачем до 09 липня 2025 року. Аналогічна правова позиція викладена у висновках Верховного Суду щодо способу судового захисту у подібних справах у постановах від 01 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 (провадження № 61-3604 св 20), від 26 січня 2022 року у справі № 201/11406/20 (провадження № 61-18079 св 21). Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53 цс 21), вирішуючи справу хоча і з іншим предметом позову, аніж у справі, яка переглядається Верховним Судом, проте щодо подібного способу судового захисту, зазначила, що за умови визнання недійсною умови кредитного договору про плату за управління кредитом, є підстави задовольнити вимогу про зобов`язання банку перерахувати кредитну заборгованість позивача. Така вимога є вимогою про примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України), а її задоволення ефективно захистить позивача у спірних правовідносинах (пункт 54). У пункті 58 вказаної постанови зазначено, що задоволення вимоги боржника про зобов`язання кредитора перерахувати заборгованість за договором (аналогічно, як і списати якусь її частину, якої стосується спір), може бути способом захисту права боржника на мирне володіння майном. Якщо він не має наміру сплачувати борг, бо не згоден із визначеним кредитором розміром, а кредитор на вимогу боржника суму заборгованості не перераховує та не звертається до суду за її стягненням, то боржник надалі одержуватиме від кредитора вимоги про сплату боргу у розмірі, визначеному кредитором, із яким боржник не погоджується. Це може провокувати останнього помилково, всупереч волі сплатити суму боргу. Таким чином, обраний Позивачем спосіб захисту зобов`язання Відповідача виключити з обліку по особовому рахунку № [NUMBER] за квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , заборгованість попередніх власників квартири за період до 09 липня 2025 року є належним та ефективним, оскільки забезпечує відновлення порушених прав Позивача та відповідає правовим позиціям Верховного Суду. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved