Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

26.11.2025 року позивачі звернулися до Хаджибейського районного суду м Одеси з вищезазначеним позовом, у якому просили суд: визнати за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] право на приватизацію квартири [ADDRESS] ; 2; зобов`язати комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла» та Департамент міського господарства Одеської міської ради вчинити дії по приватизації та прийняти рішення щодо приватизації за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS] на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 27.11.2025 року у вищевказаній цивільній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено проведення попереднього судового засідання. 01.12.2025 року представник Департаменту міського господарства Одеської міської ради надав до суду відзив на позовну заяву, у якій просив прийняти законне та обґрунтоване рішення у справі та вказав, оскільки органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому Департамент міського господарства Одеської міської ради в даному випадку не може виступати органом приватизації, адже квартира досі залишається у державній власності. Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 23.12.2025 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті. В судове засідання позивачі не з`явилась, однак їх представник надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила розглядати справу без участі представника позивачів та позивачів. Представник відповідача - Департаменту міського господарства Одеської міської ради у судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином та своєчасно, подав до суду відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача - комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» у судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином та своєчасно, подав до судузаяву, у якій просив розглядати справу без їх особистої участі. Суди здійснюють правосуддя з метою захисту прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Винесення судом законного, обґрунтованого і справедливого рішення неможливе без проведення ним всебічного, повного об`єктивного дослідження усіх обставин справи. При цьому судове рішення повинно базуватись на принципах верховенства права, неупередженості, незалежності, змагальності сторін та рівності усіх учасників судового процесу. Як вірно встановив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 02.11.2004 р. №15-рп-2004, верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу і рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до рішення виконавчого комітету Іллічівськові районної ради депутатів трудящих № 1008 від 28.12.1973 року, квартиру [ADDRESS] було надано [PERSON] , складом сім`ї 7 осіб: він, дружина [PERSON] , син [PERSON] , донька [PERSON] , донька [PERSON] , донька [PERSON] , син [PERSON] . На підставі ордеру № 1580 від 15.07.1974 року, [PERSON] та члени його родини у кількості 7 осіб вселились до квартири [ADDRESS] . Основним квартиронаймачем згідно вказаного ордеру був [PERSON] , який помер [INFO] . Наразі у квартирі зареєстровані донька основного квартиронаймача - [PERSON] , її донька [PERSON] та її онук [PERSON] . З метою приватизації спірної квартири позивачі звернулись до Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», де їм повідомили про неможливість приватизації квартири у зв`язку із відсутністю договору найму квартири. З метою укладення договору найму квартири позивачі звернулись до Хаджибейської районної адміністрації та листом від 09.06.2025 року № Ж-1447 їм було повідомлено, що районна адміністрація укладає договори найму житла, яке знаходиться у власності територіальної громади міста Одеси. У зв`язку із тим, що будинок [ADDRESS] на балансі територіальної громади міста Одеси не перебуває, укладення договору найму житла в зазначеному будинку не вбачається можливим. Поряд із цим, Регіональне відділення фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях у листі від 31.07.2025 року № 05-10-03765 повідомило, що відповідно до акту списання з балансу багатоквартирного будинку від 19.01.2022 року, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , був списаний з балансу ТОВ «Одеський завод керамічних виробів» та з обліку Регіонального відділення. У цьому ж листі зазначено про те, що квартира [ADDRESS] , перебуває в державній власності та підлягає приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». За інформацією, наявною в Регіональному відділенні, квартира [ADDRESS] , входить до складу об`єктів, що підлягають приватизації відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Крім того, у листі Регіонального відділення фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях від 14.08.2025 року № 10-951-10-185 зазначено про необхідність Департаменту міського господарства Одеської міської ради забезпечити реалізацію права мешканців квартири [ADDRESS] , на приватизацію цього приміщення. Не дивлячись на це, листом Департаменту міського господарства від 17.09.2025 № 01- 57/918вих. Пакет документів щодо приватизації позивачами спірної квартири було повернуто до КП «Міське агентство з питань приватизації». У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. За правилами статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. У частині третій статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон). Відповідно до ч. 4 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (ч. 5 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно із ч. 11 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. У частині 10 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Згідно з п. 1.8. Положення про Департамент міського господарства Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради № 2191-VIII від 26.06.2024 року, останній є уповноваженим органом із питань приватизації житлового фонду відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ч. 4 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Відповідно до п. 2.2.1 Статуту Комунального підприємства «Міське агентство з питань приватизації житла» (нова редакція), затвердженого рішенням Одеської міської ради № 2416-VIII від 18.09.2024 року, предметом діяльності підприємства є підготовка та оформлення документів на приватизацію квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, на розгляді у Департаменті перебували заява гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та пакет документів щодо приватизації квартири [ADDRESS] . Судом встановлено, що під час проведення правової експертизи документів Департаментом було виявлено, що будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , не передавався у комунальну власність Одеської міської територіальної громади, що виключає можливість приватизації вищезгаданої квартири. З метою вирішення даного питання, відповідачем - Департаментом було направлено запит від 01.08.2025 № 01-57/755вих до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївських областях з проханням повідомити, чи перебуває вищезгаданий будинок на обліку Фонду державного майна України як об`єкт житлового фонду, що належить до державної власності, та надати інформацію стосовно підприємства, на балансі якого знаходиться даний об`єкт. Як було вказано вище, листами від 31.07.2025 року № 05-10-03765 та від 14.08.2025 року № 10-951-10-185 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївських областях надало відповідь, зазначаючи, що квартира [ADDRESS] , станом на сьогодні перебуває у державній власності. При цьому, можливість передачі до комунальної власності вказаної квартири Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївських областях не розглядалося. Згідно з ч. 9 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону. Оскільки органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, то Департамент міського господарства Одеської міської ради в даному випадку не може виступати органом приватизації, адже квартира досі залишається у державній власності. Суд роз`яснює позивачам, що діяльність органів державної та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує органи державної влади у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13.08.2024 у справі № 910/18431/23, від 08.08.2024 у справі № 921/467/23, від 09.05.2024 у справі № 927/939/23, від 06.02.2024 у справі № 910/186/21. Отже, суд зазначає, що відсутність законодавчо визначеної заборони на вчинення певних дій не надає права органам державної та виконавчої влади, органам місцевого самоврядування вчиняти такі дії. Відтак, суд зазначає, що розгляд саме комунальним підприємством «Міське агентство з приватизації житла» та Департаментом міського господарства Одеської міської радипитання щодо приватизації вищезгаданої квартири можливий тільки після її передачі до комунальної власності в порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно ст. 1 ЗУ «Про управління об`єктами державної власності», управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Згідно ч. ст. 4 ЗУ Про управління об`єктами державної власності», суб`єктами управління об`єктами державної власності є: Кабінет Міністрів України; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері управління об`єктами державної власності; міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління); Фонд державного майна України; органи, що забезпечують діяльність Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України; органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами; державні господарські об`єднання, державні холдингові компанії, інші державні господарські організації (далі - господарські структури), державне підприємство, установа, організація або господарське товариство, 100 відсотків акцій (часток) якого прямо або опосередковано належать державі; Національна академія наук України, галузеві академії наук; господарські товариства, більше 50 відсотків акцій (часток) яких належать державі або іншому господарському товариству, більше 50 відсотків акцій (часток) якого належать державі, здійснюють управління об`єктами державної власності в частині виконання повноважень публічного партнера (концесієдавця) у межах публічно-приватного партнерства, концесії відповідно до Закону України "Про публічно-приватне партнерство" та Закону України "Про концесію". Отже, судом встановлено, що комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла» та Департамент міського господарства Одеської міської у даному випадку не можуть приймати рішення стосовно приватизації даногонерухомого майна, відтак останні є неналежними відповідачами щодо пред`явлених позовних вимог про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії, оскільки вищезгадана квартира не перебуває на балансі комунальної власності та не входить до відання відповідачів. При пред`явленні позову суд не може встановити, чи є позивач або відповідач належними сторонами, оскільки при пред`явленні позову вони є передбачуваними суб`єктами спірних матеріальних правовідносин і питання про їхню належність до справи вирішується тільки на підставі застосування норм матеріального права та з ураху\-ванням поданих доказів у справі. За загальним правилом, позов має пред`являтися до суду належним позивачем, тобто особою, яка має право вимоги за позовом, оскільки саме її права, свободи та інтереси порушені, оспорюються або невизнані та лише до належного відповідача - особи, яка повинна відповідати за позовом. Таке процесуальне право та обов`язок позивача та відповідача бути належним суб`єктом цивільних процесуальних відносин зумовлено матеріально - правовими відносинами, учасниками яких вони є. Належні сторони у цивільному процесі є носіями суб`єктивних прав та обов`язків, які складають зміст матеріально-правових відносин. Належними сторонами в цивільній справі є особи, відносно яких є дані про те, що вони можуть бути суб`єктами спірних матеріальних правовідносин. Належний позивач - особа, якій належить право вимоги; належний відповідач - особа, котра повинна відповідати за позовом. Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача. Під час прийому позовної заяви до розгляду, на основі норм матеріального права, суд визначає чи є сторони належними. Відповідно, позивач і відповідач визнаються належними сторонами, якщо є припущення вважати, що вони є носіями спірного права або охоронюваного законом інтересу. Суд роз`яснює, що сторону примушує шукати захисту в суді спірність та невизначеність матеріальних правовідносин. Але спір може мати місце при відсутності таких відносин у дійсності, тому правосуб`єктність сторін можуть мати особи, які лише вважають, що між ними існують матеріально-правові відносини. Становище сторін у процесі тісно пов`язане з правопорушенням. Але може бути і без нього, внаслідок помилки про наявність між ними спірних правовідносин. Крім того, особа може вимагати від суду усунення умов, які створюють реальну загрозу порушення. Таким чином, сторони мають у переданій на розгляд судові справі особистий юридичний інтерес, який буде протилежним за матеріальним і процесуальним характером. Матеріально-правовий - визначається спірними цивільними, трудовими, іншими матеріальними правовідносинами сторін. Процесуально-правовий - наслідками розв`язання матеріально-правового спору, одержання певного за змістом рішення суду. Неналежними сторонами в цивільному процесі будуть ті особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку. Неналежний позивач - це особа, якій не належить право вимоги по пред`явленому в суді позову, а неналежним відповідачем та особа, що не повинна відповідати по пред`явленому до неї в суді позову. Отже, суд роз`яснює сторонам, що комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла» та Департамент міського господарства Одеської міської є неналежними відповідачами, оскільки вони не є носієм суб`єктивних обов`язків, які складають зміст матеріально-правових відносин. Стаття 81 ЦПК України, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Враховуючи, що позивачами, на переконання суду, не виконаний процесуальний обов`язок довести ті обставини, на які вони покликаються як на підставу своїх вимог, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами. На підставі ст. ст. 19, 47 Конституції України, ст.ст. 5, 8, 9 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст. 1, 4 ЗУ «Про управління об`єктами державної власності», ст. 345 ЦК України, ст. ст. 4-5, 12 -13, 76, 77, 81, 82, 84, 141, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, СУД -

Outcome: dismissed