Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] ; стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що перебувала у шлюбі з [PERSON] з 15 листопада 2013 року, який розірвано на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 листопада 2024 року. Від шлюбу мають двох дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . У період шлюбу, а саме 03 жовтня 2016 року, з відповідачем за спільні кошти за договором купівлі-продажу придбали двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Право власності на квартиру зареєстроване за [PERSON] . Під час набуття майна між нею та відповідачем існували теплі, приязні відносини, притаманні подружжю, а тому вона не заперечувала щодо того, або спільна квартира була оформлена на відповідача. Проте, після припинення шлюбних відносин питання поділу майна набуло актуальності. Оскільки вказане нерухоме майно придбане ними разом, за спільні кошти, в період шлюбу, то воно належить їм на праві спільної сумісної власності, а тому вона має намір поділити майно шляхом визначення за нею 1/2 частки квартири в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відзиві на позовну заяву відповідач не заперечує проти позову щодо визнання за позивачем права власмності на 1/2 частку спірної квартири, в частині стягнення судових витрат просить відмовити та стягнути з позивача 5000 грн за надання йому правничої допомоги. Заперечення в частині стягнення судових витрат мотивує тим, що не заперечує і ніколи не заперечував право позивача, як матері його неповнолітніх дітей, на частку у спірній квартирі. Зі сторони позивача жодних заходів чи дій щодо врегулювання спірного питання в добровільному порядку не вчинялося. Будь-якого спору щодо квартири та права власності на неї позивача не було і немає. Звернення до суду з цим позовом було виключно рішенням позивача, а понесені нею витрати у зв`язку з розглядом справи є її особистими витратами, тому він не повинен нести майнову відповідальність та відшкодовувати їй судові витрати по справі. Ухвалою від 28 листопада 2025 року позовну заяву суд прийняв до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження у справі з проведенням судового засідання з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснила, що усно зверталася влітку 2025 року до відповідача з проханням поділити квартиру, але він вирішувати це питання не бажав. Повідомила, що буде звертатися до суду, проти чого він не заперечував. Відповідач не заперечує, що квартира є спільною сумісною власністю його та позивача, хоча кошти на її придбання давав його батько, бо їм не вистачало всієї суми. Позивач дійсно зверталася до нього з приводу квартири, але хотіла, щоб він сплатив їй половину вартості квартири, а в нього таких коштів немає. Пропонував здійснити обмін їх двокімнатної квартири на дві однокімнатні квартири, однак спільної згоди не досягли. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] з 15 листопада 2013 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 листопада 2024 року у справі № 569/13653/24. За договором купівлі-продажу квартири від 03 жовтня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Дядковою О.М., зареєстрованим в реєстрі за № 35, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної власності подружжя. Докази, які б свідчили, що набуте сторонами за час шлюбу майно не може входити до спільної власності подружжя з підстав його придбання за кошти, які належали одному з подружжя особисто, у справі відсутні. Отже, набута сторонами за час шлюбу квартира [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статей 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Частиною 3 статті 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч.2 ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічні положення містить і статті 370 ЦК України щодо виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Відповідно до положень ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускаються лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок відповідної грошової суми. У тому разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, позовна вимога про поділ майна подружжя підлягає задоволенню шляхом визнання ідеальних часток подружжя у цьому майні без його реального поділу та залишення майна у спільній частковій власності сторін. Оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наявні підстави для задоволення позову. За правилами ст.142 ЦПК України, з огляду на визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, підлягають поверненню позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 4850,88 грн. Інші 50 відсотків судового збору в сумі 4850,88 грн належить стягнути на користь позивача з відповідача. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову не відповідача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу (ч.2 ст.133 ЦПК України). За приписами ч.1, 2 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано договір доручення про надання правничої допомоги, представництво інтересів, захист від 17 червня 2025 року, укладений між [PERSON] та Адвокатським об`єднанням "Лекс прайм", додаток № 1 до договору про надання правничої допомоги, в п.1 якого визначено винагороду (гонорар) в сумі 20000 грн, акт приймання-передачі наданих юридичних послуг (правничої допомоги) від 23 січня 2026 року, прибутковий ксовий ордер № 3 від 23 січня 2026 року та квитанцію до прибуткового касового ордера № 3 від 23 січня 2026 року про сплату [PERSON] 20000 грн згідно договору від 17 червня 2025 року про надання правничої допомоги, представництво інтересів, захист. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обгрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необгрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Враховуючи незначну складність справи, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, сталу судову практику щодо розгляду подібних справ, обсяг наданих адвокатом послуг, об`єм доказів у справі, визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, відсутність доказів вчинення позивачем дій щодо досудового вирішення спору, а також критерії розумності розміру витрат на правничу допомогу з огляду на обставини справи, обгрунтованими та пропорційними до предмета спору є витрати позивача на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн. З огляду на задоволення позову, з відповідача належить стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн, а підстави для стягнення з позивача на користь відповідача понесених ним витрат на правничу допомогу відсутні. На підставі наведеного та

Outcome: approved