Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

26.06.2025р. [PERSON] , через свого представника [PERSON] , звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом в якому просив стягнути з [PERSON] грошові кошти в сумі 22871,23 грн., з яких: 2842,39 грн. - 3% річних згідно ст.. 625 ЦК України та 20028,84 грн. інфляційні втрати за період з 30.09.2021р. по 20.06.2025р. Позиції сторін. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19.10.2021р. стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] заборгованість за розпискою від 16.06.2020р. в сумі 25447,14 грн., що станом на 01.01.2021р. було еквівалентно 900 доларам США, а також 568,90 грн. 3% річних. Вказане рішення набуло чинності та виданий на його підставі виконавчий документ був пред`явлений до примусового виконання в органи ДВС. З моменту ухвалення рішення відповідач жодних коштів позивачу не сплатив. Позивач вказує, що в постанові ВП ВС від 19.06.2019р. №703/2718/16 зазначено, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання як спосіб захисту грошового інтересу і полягає у відшкодуванні грошових втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляції та отримані компенсації за неналежне виконання зобов`язань. Таким чином, оскільки [PERSON] грошові зобов`язання за ухваленим рішенням не виконує, позивачем, відповідно до ст. 625 ЦК України, було нараховано боржнику 3% річних та інфляційні збитки, які він просив стягнути з відповідача в судовому порядку. 28.08.2025р. представник [PERSON] [PERSON] подала до суду відзив в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. В обгрунтування своєї позиції вказала, що на момент розгляду справи та ухвалення рішення від 19.10.2021р. відповідач перебував закордоном де і знаходиться на теперішній час. Після ухвалення рішення [PERSON] намагався зв`язатися з позивачем шляхом здійснення телефонних дзвінків на наявний в нього номер щоб з`ясувати, яким чином він може надіслати кошти. Проте, відповідей на вказані дзвінки не отримував, на зв`язок з ним [PERSON] не виходив. Через неможливість зв`язатися з позивачем, [PERSON] залишив на одному зі своїх українських рахунків 400000,00 грн. вважаючи, що у випадку відкриття виконавчого провадження виконавцем буде забезпечено виконання зобов`язання шляхом списання вказаних коштів для погашення боргу. Також вказує, що відповідач про існування виконавчого провадження обізнаний не був, жодних документів із виконавчої служби йому не надходило, весь час він перебуває за кордоном, про наявність виконавчого провадження дізнався лише нещодавно, а тому він не міг належним чином виконати рішення суду. Зазначає, що як тільки стало відомо про існування виконавчого провадження та про те, що наявні на його рахунку кошти виконавцем не списувалися, [PERSON] звернувся до найближчого банку для з`ясування можливості сплати коштів. Проте, працівниками банку його було повідомлено про те, що процес зарахування коштів з іноземного банку на рахунки державних установ України є складним та коштовним. За вказівкою [PERSON] , [PERSON] зв`язалася з державним виконавцем з метою списання коштів з рахунку боржника та виконання рішення суду. Виконавець повідомив про наявність такої можливості та надсилання відповідної заявки на списання коштів. Посилаючись на вказані обставини, відповідач вважає, що з його сторони не вбачається винної поведінки щодо невиконання рішення суду, оскільки він вважає, що зробив все можливе для його забезпечення можливості його виконання, однак державним виконавцем не було здійснено необхідних дій для списання коштів з його рахунку. Крім цього, представник посилається на нарахування позивачем грошових санкцій в період воєнного стану, введеного в Україні в лютому 2022р., що суперечить вимогам законодавства, оскільки у вказаний період позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України. 03.09.2025р. представник позивача [PERSON] подав відповідь на відзив в якій вказав, що доводи відповідача про начебто намагання виконати рішення суду є неспроможними, оскільки за 5 років, які минули з часу написання розписки, він мав можливість виконати взяті на себе зобов`язання та повернути кошти, у тому числі знайти спосіб відправити кошти з-за кордону. Відповідач не надає жодних доказів його намагань зв`язатися з позивачем та доказів розміщення ним на банківському рахунку грошових коштів за рахунок яких можна було б виконати рішення суду. Також зазначив, що до тверджень відповідача про необізнаність існування виконавчого провадження також слід відноситись критично, оскільки в застосунку «Дія» функція доступу до виконавчих проваджень почала працювати ще в 2020 році. З огляду на це, сторона позивача вважає, що в даній справі вбачається винна поведінка боржника, яка полягає в навмисному ухиленні від виконання судового рішення та взятих на себе зобов`язань. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Заперечення до суду не надходили. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Івано-Франківського міського суду Мелещенко Д.В. від 30.06.2025р. прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою від 17.09.2025р. цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів передано до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області для розгляду за підсудністю. Ухвалою судді Коломийського міськрайонного суду Третьякової І.В. від 15.10.2025р. цивільну справу за позовом [PERSON] прийнято до свого провадження та призначено перше судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав на підставах викладених в позовній заяві. Пояснив, що рішення суду залишається невиконаним, а обставини, на які посилається відповідач, не звільняють [PERSON] від обов`язку виконати грошове зобов`язання. Розрахунок 3% річних був проведений за період з 30.09.2021р. по день подачі позову 20.06.2025р., інфляційні втрати нараховані з жовтня 2020р. по травень 2025р. Наполягав на повному задоволенні позовних вимог та стягненні з відповідача на користь [PERSON] всієї нарахованої суми в розмірі 22871,23 грн. [PERSON] та його представник в судове засіданні не з`явилися. 04.12.2025р. [PERSON] подала до суду письмове клопотання в якому просила проводити розгляд справи за її та відповідача відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини. Судом встановлено, що 19.10.2021р. позов було задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за розпискою від 16.06.2020 року в сумі 25 447 (двадцять п`ять тисяч чотириста сорок сім) гривень 14 копійок, що станом на 01.01.2021 року було еквівалентне 900 (дев`ятсот) доларам США; а також 568 (п`ятсот шістдесят вісім) гривень 90 копійок - 3 % річних. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Вказане рішення не оскаржувалось та набуло чинності 23.11.2021р. Постановою головного державного виконавця Коломийського відділу ДВС від 07.12.2021р. на підставі виконавчого листа № 344/43/21 було відкрито виконавче провадження №677607 щодо примусового стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за розпискою в загальній сумі 26016,04 грн. 18.01.2022р. винесена постанова про передачу виконавчого провадження на виконання у ВДВС м. Івано-Франківськ. Постановою старшого державного виконавця відділу ДВС у м. Івано-Франківську від 30.06.2022р. виконавчий лист №344/43/21 було повернуто стягувачу на підставі п.2 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки в ході проведення виконавчих дій, майна та коштів, на які можливо звернути стягнення за боржником виявлено не було. 02.09.2022р. на підставі заяви стягувача виконавчий документ було повторно прийнято до виконання та винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №697579 щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості в сумі 26016,04 грн. 11.04.2024р. винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження». 19.11.2024р. виконавче провадження було знову відкрито, що підтверджується постановою ВП № 7656915. З листа начальника Івано-Франківського відділу ДВС від 25.07.2025р. №144026, наданого адвокату Юркевич Х.М. вбачається, що на теперішній час в Івано-Франківському відділі ДВС в Івано-Франківському районі, Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства на виконанні перебуває відкриту виконавче провадження №69757933 з примусового виконання виконавчого листа №344/43/21 виданого 23.11.2021 Коломийським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за розпискою від 16.06.2020р. Проводяться виконавчі дії спрямовані на повне фактичне виконання судового рішення. З відомостей, наданих Головним центром обробки спеціальної інформації ДМС України слідує, що [PERSON] 26.10.2020р. перетнув державний кордон через пункт пропуску «Шегині» та більше до України не повертався. Застосовані норми права та висновки суду. Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. В ч.2 ст. 1047 ЦК України зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За положеннями ч.1-3 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за "користування кредитом" (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за "користування кредитом", до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19). Матеріалами справи підтверджено, що відповідач має перед позивачем грошове зобов`язання, яке виникло з договору позики, оформленого розпискою від 16 червня 2020 року, що підтверджується рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2021 року у справі № 344/43/21 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 25447,14 грн. (що еквівалентно 900 доларам США) та 3% річних в сумі 568,90 грн. Отже, судовим рішенням від 19 жовтня 2021 року у справі № 344/43/21 підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед позикодавцем у загальному розмірі 26016,12 грн. та його порушення, яке виникло на підставі кредитного договору. Даних про добровільне або примусове виконання цього судового рішення матеріали справи не містять. Крім цього, факт невиконання рішення був підтверджений стороною відповідача у поданому до суду відзиві. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у позикодавця виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19). Таким чином, суд вважає, що у розумінні наведених положень закону позивач, як позикодавець, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та 3 процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2021 року у справі № 344/43/21. Доводи представника [PERSON] щодо відсутності в діях [PERSON] вини у невиконанні рішення, оскільки відповідач, будучи за кордоном, намагався зв`язатися з позивачем та вирішити питання про сплату присудженої суми боргу, а також розмістив на своєму рахунку грошові кошти з метою їхнього списання на погашення заборгованості, суд вважає необгрунтованими та не приймає їх до уваги, оскільки в ході розгляду справи будь-яких доказів на підтвердження вчинення [PERSON] таких дій надано не було. З приводу розміру заявленої до стягнення суми боргу, суд виходить з наступного. Відповідно до долучених до позовної заяви представником [PERSON] розрахунків вбачається, що сума 3% річних становить 2842,39 грн. Розрахунок проведено за період з 30.09.2021р., (оскільки по 29.09.2021р. 3% річних вже були стягнуті рішенням суду від 19.10.2021р.) по дату подання позову 20.06.2025р. Сума інфляційних втрат за період з 01 жовтня 2021р. (перший місяць після ухвалення рішення) по травень 2025р. (останній місяць перед поданням позову) становить 20028,84 грн. У поданому до суду відзиві представник відповідідача [PERSON] заперечувала щодо вказаних сум та періоду їх нарахування, посилаючись на положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, які передбачають звільнення [PERSON] від юридичних санкцій, визначених ст. 625 ЦК України в період дії воєнного стану. Частиною 1 ст. 14 ЦК України передбачено, що особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)). У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Верховний Суд вже викладав висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23)). Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із невиконанням [PERSON] грошових зобов`язань, що випливають із договору позики, наявність яких та розмір констатовано рішенням Коломийського міськрайонного суду від 19 жовтня 2021 року, підлягають застосуванню вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, на що доцільно було звернуто увагу представником відповідача та з чим суд погоджується. Зважаючи на вказані обставини, суд проводить власний розрахунок та приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню три проценти річних у розмірі 307,45 грн. (за період з 30.09.2021р. по 23.02.2022р.) та інфляційні втрати у розмірі 1111,18 грн, які нараховані з листопада 2021р. по січень 2022р. Викладене узгоджується із правовими висновками, зокрема, викладеними у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2024 року у справі № 756/8788/22 (провадження № 61-7585св24), від 27 листопада 2024 року у справі № 759/4324/23 (провадження № 61-11727св24). Задовольняючи частково позовні вимоги, суд також враховує висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року по справі № 758/5318/23 Розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ч.6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Виходячи з положень вищевказаної норми, з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 1331,20 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial