Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

27 червня 2025 року позивач звернувся до суду з відповідним позовом, який підписаний його представником - адвокатом Козуненко І.В., що діє на підставі ордеру №1160202 від 26 червня 2025 року. У позові зазначено, що позивач перебував у шлюбі з [PERSON] з 18 вересня 2004 року. 13 вересня 2006 року шлюб було розірвано, однак після розірвання шлюбу вони продовжили спільно проживати без реєстрації шлюбу. [INFO] у них народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим Березнегуватським районним відділом ДРАЦС ПМУМЮ м. Одеса, актовий запис №3. З 2019 року відповідачка переїхала до місця проживання своєї матері, а син [PERSON] разом зі старшим сином залишились проживати з батьком. Факт проживання неповнолітнього сина - [PERSON] разом з батьком - [PERSON] та факт окремого проживання [PERSON] встановлений рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області у справі №470/984/19 від 31.07.2020 року. Він є головою фермерського господарства, має регулярний дохід та самостійно забезпечує сина одягом, їжею, необхідним медичним обслуговуванням, оплачує його навчання і розвиток, на той час як мати свідомо не бере жодної участі в житті сина, відмовляється від його утримання та виховання. Посилаючись на викладене, позивач просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина - [PERSON] [INFO] , зазначаючи що це є необхідним для захисту прав і інтересів дитини, отримання відстрочки від призову на військову службу, вирішення питання щодо переміщення дитини без згоди матері, крім цього без підтвердження цього факту, він може бути у будь який час мобілізованим, через що син залишитсься один, без батька і без матері. Позивач та його представник - адвокат Саченко А.П. (ордер про надання правничої допомоги від 26.11.2025 року) в судове засідання з`явились, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, на їх задоволенні наполягали. Позивач пояснив, що починаючи з 2020 року після припинення сумісного з відповідачкою проживання, їх неповнолітні на той час сини [PERSON] і [PERSON] , за їх бажанням, залишилися проживати разом з ним, а відповідачка перейшла проживати до матері. Весь час діти перебували на повному його утриманні, наразі старший син досяг повноліття та вчиться за кордоном. Він також має намір влаштувати [PERSON] на навчання у р.Польща, однак для виїзду з метою вступу до навчального закладу потрібна згода обох батьків, крім цього через обмеження у перетині кордону у воєнний час, є необхідним надання рішення суду про самостійне утримання і виховання дитини батьком для отримання відстрочки від мобілізації. Сина він утримує самостійно, забезпечує одягом, взуттям, необхідним спорядженням для зайняття спортом та участі у змаганнях. Мати здійснює лише дрібні покупки, телефонує синові, тільки коли в неї є час, байдуже ставиться до його проблем, що негативно впливає на психічний стан дитини. Відповідачка та її представник - адвокат Матвієнко В.В. (ордер про надання правничої допомоги від 26.11.2025 року) в судове засідання з`явились, позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити у їх задоволенні. У відзиві на позовну заяву, а також безпосередньо в судовому засіданні позивачка пояснила, що з 2019 року, ними за взаємною згодою було вирішено про проживання сина разом з батьком, в більш звичних і комфортних для нього умовах. Однак вона протягом всього часу надавала йому матеріальну підтримку, купувала речі, одяг, взуття, шкільне приладдя, поповнює рахунок мобільного телефону та періодично переказує кошти на особисту картку, займається його вихованням, цікавиться навчанням, відвідує батьківські збори, уклала декларацію про вибір лікаря для дитини, допомагає в разі його звернення за медичною допомогою, у повному обсязі сплачує аліменти за судовим наказом. Вони постійно спілкуються, перебувають на зв`язку, він відвідує її та бабусю. Лише після звернення позивача з цим позовом їх стосунки погіршились, [PERSON] уникає спілкування. Позивач тисне на неї та [PERSON] , карає сина за невиконання домашніх справ, дитина боїться його. Посилаючись на безпідставність позовних вимог, просила суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Третя особа по справі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, начальник служби у справах дітей Березнегуватської селищної ради Швачко С.В. в судове засідання з`явилась, проти позовних вимог заперечувала, пояснивши, що під час обстеження і на засіданні комісії з питань захисту прав дітей було встановлено, що мати приймає участь в утриманні і вихованні сина [PERSON] , а позивач доказів на спростування цього не надав. Вважала, що має місце порушення прав матері, оскільки батько налаштовує дитину проти неї, що негативно впливає на їх спілкування. Третя особа по справі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору представник [INFO] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та наявні у ній докази суд доходить наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано 13 вересня 2006 року, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , видана 13 вересня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Березнегуватського районного управління юстиції ( а.с.34). Позивач та відповідачка є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно виконавчим комітетом Новосевастопольської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області (а.с.35). Відповідно до висновку служби у справах дітей Березнегуватської райдержадміністрації від 04.03.2020 року № 74а/01-09 місце проживання малолітнього [PERSON] визначено разом з батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , при цьому зазначено що і батьком і матір`ю, які є благонадійними, створені нормальні умови для розвитку дитини (а.с.28-29). Позивач зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] , за вказаною адресою також зареєстровані діти позивача, зокрема син [PERSON] , 2009 року народження (а.с.27-30). За місцем проживання позивач характеризується виключно позитивно, оскільки приймає активну участь у житті громади, неодноразово виступав спонсором спортивних заходів району, крім цього він активно займається вихованням дітей [PERSON] і [PERSON] , які проживають разом з ним, відповідально ставиться до батьківських обов`язків, створює сприятливі умови для розвитку і навчання дітей, забезпечує всім необхідним (а.с.26). З 2014 року [PERSON] є головою фермерського господарства «Великий Дар», крім цього він є фізичною особою підприємцем, з копії податкової декларації платника єдиного податку слідує, що його дохід за три квартали 2024 року склав 5901406,50 грн (а.с.16,20-22). 06 серпня 2025 року державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у Баштанському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Головкіною А.Є. відкрито виконавче провадження за судовим наказом №470/679/25 виданим Березнегуватським районним судом Миколаївської області про стягнення з відповідачки на користь позивача, аліментів на утримання дитини [PERSON] , в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 23 липня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття [INFO] ( а.с.78). З довідки виданої Березнегуватським ліцеєм Березнегуватської селищної ради 25 червня 2025 року убачається, що дитина [PERSON] є учнем 10-Б класу, зазначеного ліцею, під час навчання зарекомендував себе дисциплінованим, здібним учнем, систематично відвідує шкоду та виконує домашні завдання, є активним спортсменом, любить футбол і легку атлетику, з задоволенням відвідує спортивні секції та бере участь у різноманітних змаганнях, за що відзначений грамотами, подяками і медалями (а.с.24-25). Також відповідно до довідки громадської організації «Миколаївський обласний дитячо - юнацький футбольний клуб районного розвитку «Лідер» [PERSON] займається в клубі футбольної школи «Лідер», забезпеченням умов і фінансуванням тренувань займається його тато [PERSON] ( а.с.19). Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Згідно з частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Конвенція про права дитини в п. 3 ст. 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У цій справі позивач просить встановити факт самостійного утримання і виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для її матері. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Вказаних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22. Відповідно до акту обстеження умов проживання сім`ї позивача складеного 05 серпня 2025 року начальником служби у справах дітей Березнегуватської селищної ради [PERSON] проживає разом з батьком та його новою сім`єю за адресою [ADDRESS] , у двоповерховому будинку загальною площею 160 м.кв., житловою площею 100 м.кв., який на праві власності належить позивачу. Житловий будинок облаштований сучасними умеблюванням, побутовою технікою, обладнанням, в ньому створені умови для виховання, розвитку і проживання дитини, а саме: [PERSON] має окрему кімнату, ноутбук, мобільний телефон, мотоцикл, у вільний від навчання час займається футболом, де має безліч досягнень та допомагає в утриманні собак, розведенням яких займається родина ( а.с.89). З акту обстеження умов проживання сім`ї відповідачки складеного 05 серпня 2025 року убачається, що мати [PERSON] у власності житла, транспортних засобів та земельних ділянок не має, проживає в орендованій квартирі за адресою [ADDRESS] , в якій чисто, затишно, наявні необхідні меблі та побутова техніка (нового зразка). Нею також створені умови для виховання, розвитку і проживання неповнолітньої дитини, а саме є окрема кімната, місце для спання і навчання (а.с.90). Відповідно до висновку Березнегуватської селищної ради від 14.08.2025 року № 221/06-18, комісією з питань захисту прав дітей за результатами опитування сторін, їх неповнолітнього сина та дослідження актів обстеження умов проживання було підтверджено факт проживання неповнолітнього [PERSON] разом з батьком [PERSON] разом з тим, факту самостійного виховання та утримання батьком сина [PERSON] встановлено не було. У висновку зазначено, що матір дитини, заперечуючи проти встановлення такого факту пояснювала, що незважаючи на проживання сина з батьком, вона постійно приймає участь в його вихованні і утриманні, в міру наявних у неї матеріальних можливостей, оскільки джерелом її доходу є лише заробітна плата у розмірі 8000 грн, яку вона отримує працюючи медичною сестрою в КНП «Центр первинної медико - санітарної допомоги», відвідує батьківські збори, супроводжує у лікарні, підтримує його вподобання і хобі, щодня спілкується з ним ( а.с.85-88). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що відповідачка доводиться їй донькою, а [PERSON] внуком. Між відповідачкою і [PERSON] завжди були нормальні відносини, вона любить сина. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишився проживати з батьком, однак завжди приходив до них, донька купує йому одяг, речі планшет, шкільне приладдя, дає кишенькові кошти, постійно підтримує зв`язок з класним керівником, турбується за рівень його знань та навчання у майбутньому. Позивач негативно ставиться до неї і доньки, вважає що він налаштовує [PERSON] проти матері, забороняє приходити до неї і спілкуватися. Рішенням виконавчого комітету Березнегуватської селищної ради № 512 від 24 вересня 2025 року «Про участь матері у вихованні дитини» відповідачу [PERSON] було встановлено порядок побачення з сином [PERSON] , два дні на тиждень, за місцем її проживання, без присутності батька. Підставою для прийняття вказаного рішення слугувала зокрема заява відповідачки, у якій вона зазначила, що вважає що [PERSON] заборонив сину [PERSON] спілкування з нею, оскільки після засідання комісії з питань захисту прав дитини від 11 серпня 2025 року, [PERSON] не відповідає на її телефонні дзвінки, припинив будь - які контакти ( а.с.134-136). Судом встановлено, що після припинення сімейних стосунків сторін, місце проживання їх спільних дітей, зокрема сина [PERSON] разом з батьком було визначене за спільною згодою батьків та самої дитини, що відповідає їх інтересам та не суперечить положенням статті 160 Сімейного Кодексу України. Однак дослідженими під час судового розгляду доказами підтверджується, що мати [PERSON] хоча і проживає окремо, однак син не позбавлений її уваги та піклування, вона приймає безпосередню участь у його вихованні і утриманні, цікавиться навчанням, дозвіллям, піклується про стан здоров`я, вживає заходів для підтримання і збереження сімейних зв`язків і стосунків з сином. Доказів невиконання або ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків щодо дитини [PERSON] матеріали справи не містять та позивачем не доведено. В судовому засіданні неповнолітній [PERSON] висловив свою думку, пояснивши що підтримує звернення батька до суду з відповідним позовом. Після розлучення батьків, було вирішено що вони зі старшим братом залишаються з батьком у його будинку. Саме він фінансово підтримує його і забезпечує всім необхідним, оплачує заняття з футболу, спілкується з вчителями, займається його навчанням, вчить вмінню спілкуватися з оточуючими, ділиться необхідним життєвим досвідом. В подальшому планує навчатися у р. Польщі, де наразі перебуває його брат, саме батько сприяє в цьому. Спілкування з матір`ю швидке та поверхове, періодично вони зустрічаються, вважав що вона недостатньо вкладається в його майбутнє, йому не вистачає її підтримки, у тому числі матеріальної. Однак та обставина, що позивач забезпечує потреби сина, фінансово сприяє його прагненням до занять спортом, дбає про здобуття сином освіти, виховує його та прививає моральні навички і принципи, доводить те, що він є гарним батьком та належним чином виконує батьківські обов`язки, однак не свідчить про самостійне утримання і виховання ним сина. З наданих пояснень сторін та їх неповнолітнього сина слідує, що після припинення між ним сімейних стосунків, при обрані місця проживання дітей, визначальним було збереження комфортних умов їх проживання які міг забезпечити батько, який мав вищій ніж у відповідачки дохід, однак перевага у матеріальному становищі батька, яке дозволяє йому здійснювати більші фінансові витрати для сина не свідчить про одноособове утримання ним дитини. Метою звернення до суду з вимогами про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини позивач та його представник зазначали зокрема і необхідність отримання відстрочки від військової служби під час мобілізації, яка є необхідною для захисту прав дитини, натомість позивачем не доведено що відповідачка, як матір дитини не здатна вжити заходів для захисту прав сина, в разі їх порушення, або не може виконувати свої батьківські обов`язки щодо них чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно сина [PERSON] . З огляду на наведене, суд доходить висновку, що в матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дитини обмежена або припинилася, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту самостійного утримання і виховання позивачем сина [PERSON] .

Outcome: dismissed