Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути Держави України в особі Міністерства юстиції України моральну шкоду в розмірі 5 000 000, 00 грн та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 квітня 2015 року у справі № 404/8559/14-ц було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1297499, 89 грн заборгованість за договором позики та 3654, 00 грн судового збору, на виконання якого був виданий виконавчий лист та відкрито виконавче провадження № [NUMBER] від 09 червня 2015 року, в ході здійснення якого службовими особами Фортечного відділу ВДВС України в м. Кропивницькому було складено акт приймання-передачі квартири [ADDRESS] від 17 квітня 2018 року в рахунок погашення боргу. Позивач зазначив, що під час здійснення виконавчого провадження, на його думку, було здійснено ряд протиправних дій, а саме: виконавчі дії здійснювалися за відсутності оригіналів виконавчих документів, необґрунтоване затягування виконавчого провадження, примусове стягнення на нерухоме майно, в якому зареєстровані діти, без попереднього дозволу органів опіки та піклування. Зазначені дії та бездіяльність Фортечного ВДВС у м. Кропивницький стали наслідком порушення прав та інтересів позивача, що призвело до глибоких душевних переживань, тому він змушений був звернутися із позовом до Держави України в особі Міністерства юстиції України як до належного представника в даній категорії справ про стягнення моральної шкоди. Представник відповідача Міністерства юстиції України подав до суду відзив, у якому не визнав позов, заперечуючи проти задоволення вимог, вказав, що Міністерство юстиції України, яке є центральним органом виконавчої влади, не може виступати відповідачем у даній категорії справ, та не являється суб`єктом, який порушив права та інтереси позивача. Крім того, позивач не довів належними доказами факт неправомірності/незаконності рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця в процесі виконання судового рішення, не надав доказів на підтвердження існування підстав для відшкодування завданих такими діяннями збитків, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Представник третьої особи Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що позивачем не було надано доказів, які б підтверджували дійсність моральних страждань, їх тяжкість та зміну його звичного способу життя. В свою чергу представник відповідача Державної казначейської служби України подав до суду пояснення на позовну заяву, в якому вказав, що Казначейство, згідно зі своїми функціональними обов`язками, не є учасником спірних відносин, оскільки жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало. Крім того, позивач не надав доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням та вини останніх в їх заподіянні. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 14 січня 2025 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 20 січня 2025 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 21 січня 2025 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду у загальному позовному провадженні. 05 лютого 2025 року через Електронний суд представник відповідача подав до суду відзив на позов, який засобами поштового зв`язку до суду надійшов 11 березня 2025 року. 12 лютого 2025 року представник третьої особи Державної казначейської служби України подала пояснення на позов. 18 березня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] в засіданні позовну вимогу підтримував, просив її задовольнити. Представник відповідача Міністерства юстиції України Євглевська О.В. у засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Представник третьої особи Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у засідання не з`явився, направив на адресу суду пояснення на позовну заяву, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник Державної казначейської служби України у засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, подав до суду пояснення на позовну заяву. Суд, заслухавши обґрунтування представників позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 09 червня 2015 року державним виконавцем Кіровського ВДВС Кіровоградського міського управління юстиції, на виконання рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда у справі № 404/8559/14-ц від 03 червня 2015 року, відкрито виконавче провадження № [NUMBER] про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 1297499,89 грн та 3654, 00 грн судового збору. Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06 листопада 2015 року за № 119481136, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Згілно довідки ПП «КІРОВОГРАДІНВЕСТБУД» від 19 квітня 2018 року за № 110, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , неповнолітні діти чи інші особи за вказаною адресою не зареєстровані. 13 листопада 2017 року постановою державного виконавця Фортечного ВДВС м. Кропивницький накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до акту начальника Фортечного ВДВС м. Кропивницький ГТУЮ в Кіровоградській області від 17 квітня 2018 року, кв. [ADDRESS] , передано стягувачу в рахунок погашення боргу. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчими документами. Відповідно до частин 1, 2 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Частинами 1, 3 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець. За приписами статті 447 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Частиною 1 статті 448 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Таким чином, оскільки позивач є стороною (боржником) у виконавчому провадженні з виконання рішення місцевого загального суду, ухваленого відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, під час виконання якого, на думку позивача, вчинено неправомірні дії та бездіяльність, позивач має право звернутися до місцевого загального суду, яким видано виконавчий документ, у порядку, встановленому статтею 447 Цивільного процесуального кодексу України, зі скаргою Також, особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначено статтею 287 КАС України. Так, відповідно до частини першої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб Згідно з частиною третьою вказаної статті відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець. В свою чергу, Міністерство юстиції України, яке є центральним органом виконавчої влади, не може виступати відповідачем у даній категорії справ, предметом яких фактично є оскарження рішень, дій та бездіяльності державних виконавців. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією, цим законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону, а також рішеннями, які відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до частини першої статті 5 вказаного закону, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (держвиконавців) та у передбачених цим законом випадках - на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються законом «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Пунктом 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, органами державної виконавчої служби є зокрема відділи державної виконавчої служби відповідних міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України. Відділи державної виконавчої служби відповідних міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України мають процесуальну можливість (правоздатність і дієздатність юридичної особи) виступати відповідачем у спірних правовідносинах, які виникають під час оскарження дій державних виконавців. При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, Законів України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173, 1174 ЦК України, і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. В свою чергу, Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діє та керується у своїй діяльності Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів від 02.07.2014 № 228, зі змінами від 06.05.2020 № 380 (далі - Положення № 228), в якому закріплені основні завдання та повноваження Міністерства юстиції України. Згідно з підпунктом 4 пункту 3 Положення № 288, до завдань Мін`юсту відноситься забезпечення самопредставництва Мін`юсту як органу державної влади, який у випадках, передбачених законом, бере участь у справах та діє у судах України від імені та в інтересах держави, зокрема через територіальні органи Мін`юсту; здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України. Міністерство юстиції України наділене повноваженнями та компетенцією брати участь у справах та діяти в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом. Відповідно до Положення № 288 Міністерство юстиції України має повноваження здійснювати представництво держави виключно: під час урегулювання спорів, які розглядаються в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного суб`єкта та України; в Європейському суді з прав людини під час розгляду справ про порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; в судах України у спорах про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування за рішеннями Європейського суду з прав людини. За таких обставин, Міністерство юстиції України не є належним відповідачем по справі, оскільки зміст та обсяг повноважень, закріплених Положенням про МЮУ, затвердженим постановою КМУ від 02.07.2014 року №228, та чинним законодавством не включає відновлення МЮУ стверджуваного порушеного права позивача. Отже, залучення Міністерства юстиції України у якості відповідача та представника держави у даній справі про відшкодування шкоди, заподіяної державним виконавцем під час виконання судового рішення, є необґрунтованим та безпідставним. Також Міністерство юстиції України не являється тим суб`єктом, який порушив права та інтереси позивача, в матеріалах справи відсутні докази протилежного. У справі відсутні будь-яких докази, які б свідчили про винесення незаконних рішень або вчинення посадовими особами Міністерства юстиції України незаконних дій щодо позивача. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача Держави Украйна в особі Міністерства юстиції України, є окремою підставою для відмови у задоволенні позову. Разом з тим, згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом. Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`активним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила завдання шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювана шкоди (умислу або необережності). Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння. Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювана шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як визначено у ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач не надав доказів як фізичного чи психічного впливу, що за твердженням позивача призвело до негативних наслідків морального характеру, так і доказів підтвердження порушення звичайного режиму життя, позивачем надано не було, позивачем не було зазначено причинний зв`язок між діями, рішеннями, бездіяльністю уповноважених осіб при здійсненні виконавчого провадження. Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їхній сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є безпідставним і відмовляє у його задоволенні. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються зокрема у разі відмови в позові - на позивача. За приписами частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Вбачається, що позивач звернувся до суду із позовом про стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 000, 00 грн. Позивач зазначив, що приєднав до попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, що він поніс становить 1211, 20 грн, однак належних доказів сплати судового збору у встановленому законом розмірі, не надав. Інших підстав звільнення від сплати судового збору чи його зменшення, позивач не заявив та не обґрунтував. Судом встановлено, що позовна вимога про стягнення 5 000 000, 00 грн моральної шкоди є майновою вимогою у розумінні ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подачу позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 01 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 3028, 00 грн. Відтак, сума судового збору, яка підлягала сплаті позивачем за подачу позовної заяви майнового характеру, становила 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 15 140, 00 грн. (5 х 3028, 00 грн). Таким чином, оскільки позивач не сплатив судовий збір у належному розмірі, незважаючи на це судом розглянуто справу по суті - відмовлено у задоволенні позову, у зв`язку із його недоведеністю, суд приходить до висновку про стягнення з позивача суму судового збору у розмірі 15 140, 00 грн .на користь Держави. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved