Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] , яка діє як законний представник в інтересах неповнолітніх та малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , звернулась до суду з позовом до АТ «Сенс Банк» про визнання іпотеки припиненою та зняття обтяження. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 06.11.2007 року між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» був укладений кредитний договір №40.29-48/557, за умовами якого позичальнику було надано кредит в сумі 127 500,00 доларів США, зі сплатою 12,25 % річних з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 05 листопада 2032 року. Також, 06.11.2007 року між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» був укладений іпотечний договір № 013/641-І, засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С., відповідно до пункту 1.1. якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за договором кредиту № 40.29-48/557 від 06.11.2007 року нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Внаслідок прийняття вказаного рішення ПАТ «Укрсоцбанк» було анульовано (прощено) заборгованість за вищевказаним кредитним договором з відображенням у податковому розрахунку у формі 1ДФ суми 410 586,31 грн. як додаткове благо за ознакою доходу «126» та військового збору в сумі 34 215,53 грн. В подальшому, 04.12.2017 Державним реєстратором Філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у місті Києві Коровайко О.С. на підставі договору іпотеки № 013/641-І від 06.11.2007 було зареєстровано право власності на квартиру, що належала [PERSON] , за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.12.2017 року, індексний номер витягу 106155095. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 06.12.2018 року вказані дії державного реєстратора визнано противними та скасовано державну реєстрацію прав на нерухоме майно за ПАТ «Укрсоцбанк». 17.09.2019 року ГУ ДПС у м.Києві були прийняті податкові повідомлення-рішення про визначення сум грошового зобов`язання. [INFO] [PERSON] помер. Вона (позивач) та їхні спільні діти, в інтересах яких вона діє, є його спадкоємцями. В грудні 2021 року АТ «Сенс Банк» звернулось до Деснянського районного суду із позовом про визнання її з дітьми такими, що прийняли в спадщину спірну квартиру, а також стягнути з них заборгованість за договором кредиту в розмірі 1 293 100,00 грн. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач вважає, що іпотечний договір є припиненим, оскільки останній платіж позичальником було здійснено 10.12.2014 року, а тому, згідно умов кредитного договору, з 11.04.2015 року у іпотекодержателя виникло право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги. Строки пред`явлення кредитором вимог до боржника позбавили АТ «Сенс Банк» права вимоги (припинення його цивільного права). Крім того, підставами для припинення іпотеки є скасування права власності на предмет іпотеки за АТ «Укрсоцбанк» в позасудовому порядку на підставі рішення Деснянського районного суду м.Києва від 06.12.2018 року у справі № 754/606/18, а також анулювання залишку заборгованості за кредитним договором згідно довідки про отриманий дохід у вигляді прощеного боргу вих.№ 1247 від 30.11.2017 року. Також, на думку позивача, оскільки основне зобов`язання [PERSON] за договором кредиту перед відповідачем припинилося ще до його смерті, то відсутні правові підстави для утримання під обтяженням чи обмеженням іпотечного майна. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити позовні вимоги, а саме: -визнати припиненою іпотеку згідно іпотечного договору № 013/641-І від 06.11.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кравченко І.С. та зареєстрований в реєстрі за № 5805, укладений між АКІБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] ; -виключити записи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та обтяжень про обтяження (заборону відчуження) квартири [ADDRESS] , внесених на підставі вищевказаного іпотечного договору; -витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 07.02.2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 18.03.2025 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що померлий [PERSON] був не тільки позичальником, а й іпотекодавцем за іпотечним договором, а тому позивачі набули статусу іпотекодавців і мають всі їх права та несуть всі їх обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ними права власності на предмет іпотеки. На теперішній час іпотечний договір є діючим та не існує підстав для його припинення відповідно до законодавства. Представник відповідача вважає, що позивачами не наведено належних підстав для припинення договору іпотеки, а даний позов це лише спосіб уникнути виконання своїх зобов`язань перед банком. Крім того, що позивачі вже звертались зі схожим по суті позовом про визнання договору іпотеки недійним та скасування обтяження на предмет іпотеки у справі №754/15711/17, де судом було відмовлено у їх позовних вимогах про визнання договорів недійсними. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 27.05.2025 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача [PERSON] . У даних поясненнях представник позивача заперечує проти доводів представника відповідача, викладених у відзиві, вказуючи на помилковість позиції відповідача щодо підстав позову, оскільки, позивачі пред`явили позов про визнання іпотеки припиненою у зв`язку з прощенням (анулюванням) боргу, використанням відповідачем процедури набуття права власності на предмет іпотеки, а не у зв`язку зі смертю позичальника. Представник позивача зазначає, що оскільки основне зобов`язання [PERSON] за договором кредиту № 40.29-48/557 від 06.11.2007 року перед відповідачем припинилося ще до його смерті, то іпотеку слід визнати припининеною, а тому відсутні правові підстави для утримання під обтяженням чи обмеженням майна, переданого в іпотеку. З наведених у позові підстав, з урахуванням сталої судової практики, представник позивача вважає, що позовну заяву слід задовольнити, а будь-яких підстав на спростування доводів позовної заяви відповідачем не наведено, доказів не надано. Також, представник позивача зазначила, що відповідач помиляється щодо схожості позову у справі № 754/15711/17 та у справі № 754/1927/25, оскільки позови у вказаних справах абсолютно різні і рішення у справі № 754/15711/17 не містить вирішення позовних вимог, оцінку обставин та перевірку їх доказами заявлених у справі № 754/1927/25. Посилаючись на викладені обставини, представник позивача просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 28.05.2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду в загальному порядку. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явилась, надавши клопотання про розгляд справи в її відсутність. Представник відповідача [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надавши клопотання про розгляд справи в його відсутність. Враховуючи тривалість розгляду справи, наявність відзиву, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутність учасників судового розгляду на підставі наявних доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, а також встановлено судовими рішеннями у справі № 754/606/18 та № 754/15711/17, 06.11.2007 року між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк» був укладений кредитний договір №40.29-48/557. Відповідно до пункту 1.1 даного договору, кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 127 500,00 доларів США зі сплатою 12,25 % річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця згідно графіка, який вказаний в пп. 1.1.1 п.1.1. Договору. Згідно пункту 1.1.2, кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту є строк до 05 листопада 2032 року. Відповідно до пункту 1.3 та 1.3.1 в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги кредитор укладає іпотечний договір. 06.11.2007 року [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] . Також, 06.11.2007 року між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» був укладений іпотечний договір № 013/641-І, засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. Відповідно до пункту 1.1 іпотечного договору, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за договором кредиту № 40.29-48/557 від 06.11.2007 року нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Пунктом 4.5 іпотечного договору були обумовлені способи звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема пунктом 4.5.3 визначено «шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». В подальшому, 08.11.2017 року державним реєстратором Філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у місті Києві Коровайко О.С. на підставі договору іпотеки № 013/641-І від 06.11.2007 зареєстровано право власності на квартиру, що належала [PERSON] , за ПАТ «Укрсоцбанк». Як вбачається з довідки ПАТ «Укрсоцбанк» від 30.11.2017 року вих.№ 1247, ПАТ «Укрсоцбанк» повідомив [PERSON] , що відповідно до ст.37 ЗУ «Про іпотеку» банк 06.11.2017 року задовольнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки (рішення державного реєстратора Коровайко О.С., Філія Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у м.Києві, м.Київ № 38014910 від 08.11.2017 року), а саме: трикімнатна квартира [ADDRESS] , яка знаходилась в іпотеці банку відповідно до умов іпотечного договору № 013/641-1 від 06.11.2007 року, посвідченого 06.11.2007 року Кравченко І.С., приватним нотаріусом КМНО та зареєстрованого в реєстрі за № 5805 та договору кредиту № 40.29-48\\557 від 06.11.2007 року. У зв`язку із задоволенням вимог іпотеко держателя в порядку ст.37 ЗУ «Про іпотеку» на дату державної реєстрації банком права власності на нерухомість [PERSON] прощено (анульовано) залишок заборгованості за договором кредиту № 40.29-48/557 від 06.11.2007 року в розмірі 84 599,82 доларів США та пені в розмірі 12 361,16 доларів США. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 06.12.2018 року у справі № 754/606/18 визнано протиправними дії державного реєстратора Філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у місті Києві Коровайко О.С. при прийнятті рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно індексний номер 38014910 від 08.11.2017 року та внесенню запису за даним рішенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 38014910 від 08.11.2017 року, прийняте державним реєстратором Філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у місті Києві Коровайко О.С.; скасовано державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме реєстрацію права власності ПАТ «Укрсоцбанк» на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1401831780000, номер запису про право власності 23253957. [INFO] [PERSON] помер. Його спадкоємцями є його неповнолітні та малолітні діти - позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , від імені яких із заявою про прийняття спадщини звернулась їх законний представник [PERSON] . 17.12.2021 року Деснянським районним судом м.Києва відкрито провадження у справі за позовом АТ «Альфа-Банк» до [PERSON] , яка діє в інтересах дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в межах вартості спадкового майна. Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне. Так, судом встановлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини стосовно наявності передумов для визнання іпотеки припиненою, що як наслідок як стверджує ініціатор позову, є підставою для скасування відповідного обмеження розпоряджатись спірним майном. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір. Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У частині першій статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. За змістом статті 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У статті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека припиняється у разі: припинення зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом, а тому згідно з указаною нормою іпотека припиняється, зокрема, у разі припинення основного зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною третьою вказаної статті Закону визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Згідно з частиною п`ятою статті 36 Закону України «Про іпотеку», після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання:боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя; боржником - юридичною особою або фізичною особою - підприємцем є дійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Як витлумачено у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі №759/12696/21, норма частини п`ятої статті 36 Закону України «Про іпотеку» є бланкетною, оскільки закріплене нею правило про те, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними, залежить від волі самих сторін іпотечного, кредитного договору чи договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Підстави для припинення зобов`язання визначені у статтях 598 - 609 ЦК України. Разом з тим, Верховний Суд у вказаному рішенні прийшов до висновку, що частина п`ята статті 36 Закону України «Про іпотеку» є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилася після позасудового врегулювання фактично невиконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має. Схожих за змістом висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 03 серпня 2021 року у справі № 814/775/20, від 20 листопада 2020 року у справі № 295/795/19, від 30 жовтня 2019 року у справі № 686/5252/17. Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Положеннями частини першої статті 605 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора. Верховний Суд у постанові від 06.07.2022 року у справі № 303/2983/19 вказав, що під прощенням боргу розуміють звільнення кредитором боржника від виконання обов`язку, що на ньому лежить, повністю або частково. За загальним правилом, прощенням боргу втілюється в односторонньому правочині. Хоча сторони договору не позбавлені можливості укласти договір про прощення боргу. У разі, якщо прощення боргу втілюється в односторонньому правочинові, то такий односторонній правочин є по своїй суті розпорядчим, оскільки спрямований на розпорядження правами, та абстрактним, якому не властивий правовий зв`язок між підставами його вчинення і його дійсністю або чинністю. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Суд, враховуючи наведене, приходить до висновку, що у разі завершення позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки, визначені ст.37 ЗУ "Про іпотеку" зобов`язання боржника-фізичної особи припиняються. Водночас, аргументи позивача про те, що однією з підстав для визнання іпотеки припиненою є сплив позовної давності до вимог щодо сплати заборгованості, суд відхиляє, оскільки сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за договором позики і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за договором позики і, отже, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку». Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 березня 2021 року в справі № 638/12564/17 (провадження № 61-13821св20). В той же час, згідно довідки ПАТ «Укрсоцбанк» від 30.11.2017 року вих.№ 1247, ПАТ «Укрсоцбанк» здійснено прощення (анулювання) [PERSON] залишок заборгованості за договором кредиту № 40.29-48/557 від 06.11.2007 року в розмірі 84 599,82 доларів США та пені в розмірі 12 361,16 доларів США. Вказане виключає застосування відповідачем будь-яких інших положень іпотечного договору. У постанові Верховного Суду від 06.07.2022 року у справі № 303/2983/19, колегія суддів відхилила доводи касаційної скарги про те, що оскільки рішення анулювання (прощення) боргу за кредитним договором було прийнято у зв`язку з реєстрацією за кредитором ТОВ «Кей-Колект» права власності на предмет іпотеки, яка була в подальшому визнана за рішенням суду протиправною та скасована, а тому відсутні підстави вважати, що зобов`язання було припинено у зв`язку з прощенням боргу, адже ці обставини не впливають на чинність абстрактного одностороннього правочину ТОВ «Кей-Колект» з прощення боргу. Суд, ухвалючи рішення враховує, посилання позивача на висновки викладені у постанові від 30.10.2019 року по справі № 686/5252/17, в якій Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку доводам Іпотекодержателя відносно того, що кредитор анулював борг з підстав звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності, однак рішенням суду реєстрація права власності на предмет іпотеки за кредитором була скасована, зазначивши, що вказані доводи не спростовують рішення кредитора про прощення боргу, яке в позасудовому чи судовому порядку скасовано не було й залишається чинним. Суди обґрунтовано виходили з того, що рішення про анулювання боргу прийнято кредитором добровільно, а при прийнятті такого рішення він мав враховувати всі ризики, пов`язані з його прийняттям. У вказаній постанові Верховного Суду зроблено висновок про те, що правочин, спрямований на припинення зобов`язання прощенням боргу, треба вважати вчиненим в момент отримання боржником письмової заяви кредитора про прощення боргу. Суд також враховує те, що представником відповідача в ході розгляду справи не заперечувався факт підписання вказаної довідки не уповноваженою на те відповідачем особою. Крім того, матеріали справи не містять відомостей про те, що вказана довідка була відкликана відповідачем. Суд вважає, що рішення про прощення боргу прийнято відповідачем добровільно, а при прийнятті такого рішення він мав враховувати всі ризики, пов`язані з його прийняттям. За вказаних обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про визанання іпотеки припиненою, та задоволення вимоги в цій частині. Частиною 3 статті 17 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод регламентовано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статею 328 ЦК України передбачені підстави набуття права власності, так право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 12.06.2013 по справі №6-32цс/13, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Враховуючи викладене, беручи до уваги принцип реалізації власником права розпорядження належним майном, суд приходить до висновку, що належним способом захисту, відповідно до ст.16 ЦК України, є задоволення вимоги про виключення записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та обтяжень про обтяження (заборону відчуження) квартири [ADDRESS] , внесених на підставі іпотечного договору, оскільки судом іпотека визнається припиненою, а наявність обтяження перешкоджає позивачам, які спадкоємцям іпотекодавця, у реалізації їх спадкових прав, в тому числі і права власності на спірну квартиру. З огляду на викладене, суд вбачає позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Інші доводи сторони відповідача висновків суду не спростовують та підстав для відмови в задоволенні позову не дають. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved