Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

у серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (надалі - позивач) звернулось до суду з цим позовом. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 07 січня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» (надалі - Товариство, Первісний кредитор) та [PERSON] (надалі - відповідач) укладено Договір про надання споживчого кредиту по продукту № 554180 (надалі - кредитний договір, договір), відповідно до умов якого Товариство надало відповідачеві грошові кошти, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в порядку та строки, визначені Договором. Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачеві грошові кошти в обсязі та у строк визначеними умовами кредитного договору. Відповідач, у свою чергу, не виконав умов кредитного договору. 01 лютого 2024 року ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» уклали Договір факторингу № 01022024-1, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ТОВ «Селфі Кредит», включно і до [PERSON] за кредитним договором № 554180 від 07 січня 2023 року. Позивач указує, що станом на дату звернення до суду з позовною заявою заборгованість відповідача перед позивачем становить 127 556,00 грн, з якої: заборгованість за тілом кредиту - 14 300,00 грн; заборгованість за відсотками - 113 256,00 грн. Постановленою суддею ухвалою від 29 серпня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. Окрім іншого, встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на позов. 10 жовтня 2025 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зменшити розмір нарахованих відсотків відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також не стягувати або зменшити витрати на правову допомогу. В обґрунтування відзиву відповідач указав, що 07 січня 2023 року між ним та ТОВ «Селфі Кредит» укладений електронний договір № 554180 про надання споживчого кредиту. Сума кредиту становила 14 300,00 грн. Отримані кошти були використані за призначенням. Протягом строку дії договору відповідач сплачував відсотки та продовжував строк кредиту, однак через фінансові труднощі не зміг повністю закрити заборгованість. Також позивач указує, що проценти за користування кредитом завищені, оскільки позивачем заявлено до стягнення 113 256,00 грн процентів, що у вісім разів перевищує суму отриманого кредиту та свідчить, на думку відповідача, про явну неспівмірність вимог. Посилається на позицію Верховного Суду у справі № 127/1524/19 щодо зменшення розміру неустойки. Крім того, відповідач зазначає, що позивач сам визнає, що не має доказів переказу коштів на рахунок відповідача і просить суд витребувати їх. Постановленою суддею ухвалою від 28 жовтня 2025 року клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит-Капітал», Усенка Михайла Ігоровича, про витребування доказів задоволено. Зобов`язано Акціонерне товариство «Сенс Банк» у строк до 26 січня 2026 року надати Самарівському міськрайонному суду Дніпропетровської області інформацію: чи належить банківська карта з прихованим номером № [NUMBER] [PERSON] ; чи була успішною транзакція, здійснена 07 січня 2023 року на банківську картку № [NUMBER] в сумі 14 300 грн; чи були зараховані грошові кошти за транзакцією від 07 січня 2023 року в сумі 14 300 грн на відповідний рахунок власника банківської карти № [NUMBER] ; чи проводилась верифікація особи власника банківської карти № [NUMBER] . Докази на виконання вищевказаної ухвали надійшли до суду 08 грудня 2025 року. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву просив проводити розгляд справи за його відсутності. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом установлено, що 07 січня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» та [PERSON] укладено електронний Договір № 554180 про надання споживчого кредиту по продукту «NEWSHORT», відповідно до умов якого Товариство надало відповідачеві грошові кошти, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в порядку та строки, визначені Договором. За умовами Договору сума кредиту складає 14 300,00 грн, строк кредиту 365 днів, стандартна процента ставка становить 2,2% в день. Згідно з умовами кредитного договору кошти кредиту надаються у безготівковій формі шляхом їх перерахування коштів за реквізитами платіжної картки, реквізити якої надані Клієнтом Товариству з метою отримання кредиту /а.с.7-12/. Як установлено Договір підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Дані про ідентифікацію відповідача підтверджені наданою позивачем Довідкою представника ТОВ «Селфі Кредит» про ідентифікацію [PERSON] за одноразовим ідентифікатором Т507, який відправлено на номер телефону [NUMBER] /а.с.13 зворот/. 07 січня 2023 року ТОВ «Селфі Кредит» виконало зобов`язання за договором, надало відповідачеві грошові кошти у сумі 14 300,00 грн шляхом їх перерахування на карту отримувача [NUMBER] , номер якої зазначений в Договорі, що підтверджується копією повідомлення від 25 березня 2025 року № 20250325-140 /а.с.14/. Крім того, з відповіді АТ «Сенс Банк» на ухвалу суду від 28 жовтня 2025 року встановлено, що [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] є клієнтом Банку. На його ім`я відкрито запитувану картку, маска якої № [NUMBER] , повний номер картки [NUMBER] , рахунок до картки № [NUMBER] (валюта Українська гривня). До відповіді надано виписку по рахунку [PERSON] , з якої вбачається зарахування на картку відповідача 07 січня 2023 року грошових коштів у сумі 14 300,00 грн /а.с.52, 53/. Позивачем надано суду розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 554180 від 07 січня 2023 року, складений ТОВ «Селфі Кредит», відповідно до якого, станом на 01 лютого 2024 року заборгованість відповідача складає 127 556,00 грн, з якої: заборгованість за тілом кредиту - 14 300,00 грн; заборгованість за відсотками - 113 256,00 грн /а.с.14 зворот-17 зворот/. Відомостей щодо сплати відповідачем заборгованості за Кредитним договором розрахунок не містить. 01 лютого 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» укладено Договір факторингу № 01022024-1, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до боржників ТОВ «Селфі Кредит» /а.с.18-20/. 01 лютого 2024 року ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» оплачено право вимоги за вказаним Договором факторингу /а.с.20 зворот/. 01 лютого 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» підписано акт приймання-передачі письмового та електронного реєстру боржників від 01 лютого 2024 року до Договору факторингу № 01022024-1 від 01 лютого 2024 року /а.с.20 зворот/. Відповідно до витягу з реєстру боржників до Договору факторингу № 01022024-1 від 01 лютого 2024 року, ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 554180 від 07 січня 2023 року на суму 127 556,00 грн, з якої: заборгованість за тілом кредиту - 14 300,00 грн; заборгованість за відсотками - 113 256,00 грн /а.с.20 зворот/. 12 серпня 2025 року позивачем відповідачеві складено досудового вимогу щодо сплати заборгованості за вищевказаним кредитним договором /а.с.21/. Вирішуючи спір, суд ураховує такі положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів (п. 1 ст. 11, ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України). Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 1049 ЦК України також передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до пункту 12 статті 11 Закону «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до статті 12 цього Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Кредитний договір підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Як убачається з Договору, він підписаний електронним підписом Позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідача з зазначенням адреси проживання, паспортних даних, РНОКПП. Договір містить усі істотні умови, зокрема щодо строку кредитування, процентної ставки та відповідальності за невиконання зобов`язання. При цьому, посилання відповідача на відсутність у позивача доказів переказу грошових коштів спростовуються отриманими судом доказами, зокрема, випискою по рахунку відповідача, витребуваними за клопотанням позивача. З урахуванням установлених судом обставин справи та досліджених доказів, змісту самого Договору, доказів перерахування грошових коштів на рахунок Позичальника та наданих позивачем, доказів створення, направлення та накладення на договір електронного підпису Позичальника, за умовами якого Позичальник взяв на себе зобов`язання отримати кошти у кредит, повернути їх разом з процентами Кредитору у встановлений договором строк, суд висновує про існування між позивачем та Первісним кредитором кредитних правовідносин. За п. 2 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. З огляду на викладене, суд висновує, що до позивача, як правонаступника кредитора у зобов`язанні перейшло право вимоги до відповідача за вищевказаним Кредитним договором. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний, як це передбачено ч. 1 ст. 527 ЦК України, виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідач у відзиві зазначає, що заявлена позивачем до стягнення сума процентів є завищеною та неспівмірною до суми кредиту. Вказує про сплату відсотків за Договором. Просить зменшити розмір нарахованих відсотків відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України. Однак, суд не приймає до уваги такі посилання відповідача, оскільки доказів сплати відповідачем заборгованості за вищевказаним Договором суду не надано. Клопотання про витребування доказів відповідачем не заявлено. Досліджений судом розрахунок заборгованості, наданий позивачем не містить відомостей щодо сплати відповідачем заборгованості за Кредитним договором. При цьому, чинним законодавством України не забороняється нарахування відсотків за невиконання грошового зобов`язання у розмірі, що перевищує суму боргу. Самі лише посилання відповідача на його скрутний матеріальний стан не є підставою, передбаченою законодавством для звільнення від сплати кредиту та процентів за користування ним. Також суд зауважує, що відповідачем суду не надано доказів його скрутного матеріального становища. Крім того, суд звертає увагу відповідача, що норма ч. 3 ст. 551 ЦК України, на яку посилається відповідач у відзиві стосується зменшення розміру неустойки, а не процентів, як про те зазначає відповідач. З наданих позивачем доказів не вбачається нарахування відповідачеві неустойки за невиконання грошового зобов`язання. За таких обставин наданий позивачем розрахунок заборгованості дозволяє перевірити правильність нарахування відсотків, ураховуючи положення Кредитного договору та є підставою для висновку, що заборгованість у заявленому до стягнення розмірі виникла внаслідок порушення відповідачем умов Кредитного договору. Відтак, суд висновує, що надані позивачем докази у своїй сукупності підтверджують порушення відповідачем внаслідок неповернення кредиту та несплати процентів за Кредитним договором майнових пав позивача, що є підставою для задоволення позову у повному обсязі. Також позивач просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 8 000,00 грн. При цьому відповідач у відзиві просив не стягувати або зменшити витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Вирішуючи питання про відшкодування позивачеві судових витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду цієї справи, суд враховує вимоги статті 137 ЦПК України, котрими передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зауважила на тому, які докази, є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18 зроблено такий правовий висновок: «Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених витрат, пов`язаних з правничою допомогою, позивачем надано: копію ордеру серія ВС № 1381377 /а.с.23/, копію договору про надання правової допомоги № 0107 від 01 липня 2025 року, відповідно до умов якого вартість наданих послуг правничої допомоги за одну кредитну справу складає 8 000,00 грн /а.с.22 зворот/, детальний опис наданих послуг від 05 серпня 2025 року за Договором про надання правової допомоги № 0107 від 01 липня 2025 року /а.с.23/, акт № 13 наданих послуг від 05 серпня 2025 року /а.с.22 зворот/. Однак, як установлено судом, позивачем до позовної заяви не надано належних та допустимих доказів на підтвердження сплати коштів на правову допомогу у розмірі 8 000,00 грн, зокрема, не надано відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого іншого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку, який би свідчив про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що позивач дійсно поніс витрати на правничу допомогу. Положення Договору про надання правової допомоги від 01 липня 2025 року № 0107 передбачають, що порядок розрахунків та інші аспекти виконання Договору визначаються Додатком № 1 до Договору. При цьому, вказаного додатку до матеріалів позовної заяви позивачем не надано. Клопотання про застосування положень абз. 2 ч. 8 ст. 141 ЦПК України представником позивача не заявлено. Таким чином, суд висновує про відмову в стягненні з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у зв`язку з їх недоведеністю. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved