Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

Позивач звернулася до Оболонського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою, в якій просила визнати квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що перебувала у шлюбі з [PERSON] , який було розірвано 01.09.2020. Фактично шлюбні відносини між сторонами були припинені наприкінці 2017 року, оскільки вони проживали в різних країнах. За твердженням позивача, у період зареєстрованого шлюбу, але після фактичного припинення сімейних відносин, вона за власні кошти придбала нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Позивач наголосила, що з метою придбання квартири вона особисто позичила грошові кошти: 250 000 грн та 190 000 грн, про що були складені розписки. Позивач зазначила, що 30.01.2018 між нею та ТОВ «Будбілдінг» укладено попередній договір щодо подальшого укладання договору купівлі-продажу, а у зв`язку з перебуванням у шлюбі вона отримала згоду другого з подружжя на укладання відповідного правочину. 11.01.2021 між нею та ТОВ «Будбілдінг» укладено договір купівлі-продажу квартири, при цьому для оформлення правочину також було отримано згоду другого з подружжя. На думку позивача, попри реєстрацію права власності на її ім`я, вона не може вільно розпоряджатися квартирою, оскільки остання вважається спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим позивач просить визнати спірну квартиру її особистою приватною власністю як набуту за її особисті кошти. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 18 квітня 2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, від 11 липня 2025 року, закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, крім того зазначила, що на придбання квартири вона використала кошти, отримані від здачі в оренду успадкованих земельних ділянок, які є її особистою приватною власністю. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Подав до суду заяву, в якій він визнав позовні вимоги в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , який розірвано 01.09.2020, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] від 01.09.2020. 30.01.2018 між ТОВ «Будбілдінг» та [PERSON] було укладено попередній договір щодо укладання у майбутньому договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна, що підтверджується копією попереднього договору від 30.01.2018. Суд встановив, що для укладення попереднього договору позивачкою була отримана згода іншого з подружжя, що підтверджується згодою подружжя на укладання угоди № 77 АВ 6971059. 11.01.2021 між ТОВ «Будбілдінг» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 11.01.2021. Суд встановив, що для укладення договору купівлі-продажу позивачкою була отримана згода іншого з подружжя, що підтверджується згодою № 77 АГ 4611601. Право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 240049798 від 11.01.2021. Позивач зазначила, що квартиру придбала за особисті кошти, на підтвердження джерел придбання квартири позивач надала розписки про отримання коштів у борг в сумі 250 000 грн та 190 000 грн, а також договори оренди та правовстановлюючі документи щодо земельних ділянок. Відповідач не спростовував вказані обставини та у надісланій до суду заяві зазначив, що не вважає вказану квартиру спільно набутим майном подружжя, не заперечував проти визнання її особистою приватною власністю позивача. Особиста приватна власність кожного із подружжя - це те майно, яке належить лише одному з подружжя і на яке не поширюється сімейно-правовий принцип спільності майна подружжя. Щодо цього майна кожен із подружжя має право самостійно здійснювати правомочності власника. У випадку придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Такого висновку дійшов Верховний суд у постанові від 22.01.2020 року у справі № 711/23021/18. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права особистої приватної власності на майно, яке набуте під час шлюбу, спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з положеннями ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц; постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла станом на час реєстрації права власності на спірне майно) встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно не є підставою для набуття права власності, а є лише офіційним визнанням права власності з боку держави, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що позивач за власні кошти купила вказану квартиру. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved