Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

І. Суть спору Позивач через свого представника - адвоката Павлушко Л.А. (що діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЖТ № 001134 від 25.11.2019) звернувся до Андрушівського районного суду Житомирської області з позовом до Головного управління національної поліції в Житомирській області про зняття арешту з нерухомого майна, а саме з 39/100 ідеальних часток житлового будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що позивач [PERSON] є власником 39/100 ідеальних часток будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що в 2011 році щодо нього було порушено кримінальну справу за ч. 1 ст. 286 ККУ та згідно постанови слідчого ВР ДТПСУ УМВС Д.В. Богуна від 22.07.2011 накладено арешт на належні йому 39/100 ідеальних часток будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Постановою Андрушівського районного суду від 15.09.2011 [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 ККУ, однак питання щодо зняття арешту не вирішено. Тож, зазначає, що вищезазначене обтяження-заборони унеможливлює реалізацію прав позивача, а тому був змушений звернутися до суду з позовом. Просив задовольнити позовні вимоги та зняти арешт. З огляду на вищезазначене, позивач вважає за необхідне звернутись за захистом своїх прав та інтересів з метою припинення та зняття обтяжень на належне на праві приватної власності майно. ІІ. Позиція учасників справи Представник позивача до суду не з`явилася, направила заяву про розгляд справи у відсутність позивача та його представника. Позов просила задовольнити з підстав, викладених у ньому. Відповідач в судове засідання свого представника не забезпечив, однак направив до суду відзив в якому просив проводити розгляд справи у його відсутність та просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав зазначених у відзиві. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Вищевказані особи скористалися наданим їм правом та, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявили клопотання про розгляд справи без їхньої участі. Відтак, підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою судді Андрушівського районного суду Житомирської області від 02.09.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в загальному порядку позовного провадження. Дана ухвала надсилалась сторонам по справі. 08.10.2025 ухвалою суду справу призначено до судового розгляду про що повідомлено сторони. ІV. Обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 39/100 ідеальних часток житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.4). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.08.2025 вбачається, що на 39/100 ідеальних часток житлового будинку [ADDRESS] , власником яких є [PERSON] , існує тип обтяження: арешт нерухомого майна за номером 11419073, що зареєстровано 22.07.2011 о 16:02:55 реєстратором Бердичівською державною нотаріальною конторою, 13300 Житомирська область, Бердичівський район, місто Бердичів, вулиця Володимирська, 1а, підстава обтяження: постанова слідчого ВР ДТПСУ УМВС Д.В. Богуна від 22.07.2011 (а.с.6). Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. V. Застосоване судом законодавство Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст. 3 ЦПК України). Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершено (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18)) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19)). У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наведені висновки щодо юрисдикції спорів та зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу (пункти 51, 52). У даній справі, обґрунтовуючи позовні вимоги про зняття арешту з нерухомого майна, а саме з 39/100 ідеальних часток житлового будинку [ADDRESS] , позивач посилався на те, що цей арешт було накладено за правилами КПК України 1960 року на підставі постанови слідчого в ВР ДТП СУ УМВС України в Житомирській області від 22 липня 2011 року та зареєстровано 22 липня 2011 року Бердичівською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження 11419073. Згідно з ст.174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому у застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення вказаних питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає. КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачав застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. За таких обставин, вирішення порушеного [PERSON] питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи). Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша ст.28 КПК України 1960 року). [PERSON] звернувся до суду з позовом не у зв`язку з завданням йому шкоди, а з підстав необґрунтованого обмеження його права власності під час кримінального провадження. За правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі №372/2904/17-ц, нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час. Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин. Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження. Скасування арешту майна, накладеного у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. За таких обставин, вирішення питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юстиції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Щодо доводів відповідача відносно його неналежності, суд виходить із наступних мотивів. Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про створення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено як юридичну особу публічного права - Головне управління Національної поліції в Житомирській області та ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області. Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під яким розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому, обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції. Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року в справі №21-8а14, від 27 травня 2014 року в справі №21-108а14, від 28 жовтня 2014 року в справі №21-484а14 сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. За таких обставин, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. У Законі України «Про Національну поліцію»чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції, а відтак, в даному випадку фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави ліквідована не була. Із метою встановлення факту публічного правонаступництва, у даному випадку, визначальним є наявність переходу повністю чи частково функцій (адміністративної компетенції) первісного суб`єкта - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області та його структурних підрозділів після його припинення до Головного управління Національної поліції в Житомирській області. У постанові від 30 вересня 2020 року в справі №826/6895/17 Верховним Судом вказано, що аналогічність завдань міліції та поліції встановлена ст.3 Закону України «Про міліцію» та ст.2 Закону України «Про Національну поліцію». Ліквідація управлінь Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України свідчить про фактичну ліквідацію державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується. До того ж, відповідно до наказу МВС України від 12 жовтня 2017 року №10 «Про фінансування відповідальних виконавцем бюджетних програм» фінансування установ, перелік яких затвердженийпостановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», щодо яких проводяться заходи з ліквідації, здійснюється за рахунок асигнувань, затверджених для Національної поліції України. Отже, ліквідація Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області та його структурних підрозділів з одночасним створенням іншого органу ГУНП, який частково виконує повноваження (завдання) органу, що ліквідується, надає колегії суддів можливість дійти висновку про те, що ГУНП в Житомирській області, з огляду на правовий статус і обсяг повноважень, є фактичним правонаступником ліквідованого Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, а отже залучення його відповідачем до розгляду справи щодо відновлення порушених прав [PERSON] відповідає фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню ( ст. 386 ЦК України). Пункт 5.1. глави 15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України містить вичерпний перелік документів на підставі яких нотаріус знімає заборону відчуження майна, а саме за повідомленням: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; про припинення, розірвання, визнання недійсним договору ренти, довічного утримання (догляду), спадкового договору; органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини; про скасування рішення суду про оголошення фізичної особи померлою або закінчення п`ятирічного строку з часу відкриття спадщини на майно особи, оголошеної померлою; про смерть другого з подружжя, що склали спільний заповіт; про скасування рішення суду про позбавлення батьків дитини батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав; про смерть відчужувана за спадковим договором або про смерть другого з подружжя, що уклали спадковий договір; про відчуження майна, переданого під виплату ренти; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом. Згідно із ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав зокрема підлягають іпотека, заборона відчуження нерухомого майна. У відповідності ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», подання та отримання документів за заявою про внесення змін до записів Державного реєстру прав здійснюються у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав. Згідно зі ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», передбачений перелік підстав для державної реєстрації прав та обтяжень. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 27 вищевказаного Закону України, державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили. Відповідно до Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 9 червня 1999 p. N 31/5 підставами для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є заява про реєстрацію (вилучення) обтяження об`єкта нерухомого майна, що подається вичерпним колом осіб, а саме: державною нотаріальною конторою та приватним нотаріусом, судами і слідчими органами, органами державної виконавчої служби. Відповідно до п. 75. Постанови Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, є рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. VI. Висновки суду Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази, а також враховуючи те, що позивач є власником нерухомого майна, однак в Державному реєстрі наявна заборона на нерухоме майно, що обмежує право позивача реалізувати права, а тому, суд приходить до переконання про необхідність задоволення позову.

Outcome: approved