Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Голіней Л.Д., звернулася до суду з позовом до Делятинської селищної ради Івано-Франківської області про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позову позивач зазначила, що [INFO] помер її дід [PERSON] , який на день смерті проживав та був зареєстрований по [ADDRESS] . Разом з ним була зареєстрована та проживала його дружина. Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не зверталися. Таким чином його дружина після смерті чоловіка стала єдиним власником всього будинку. За життя рішенням Делятинської міської ради від 06.04.1973 року [PERSON] було виділено земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку. Баба і дідо позивачки побудували житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований у [ADDRESS] , проте не завершили процес виготовлення документації та не зареєстрували будинок в БТІ. [INFO] померла баба позивача [PERSON] , яка на випадок своєї смерті залишила заповіт, яким все своє майно заповіла внучці [PERSON] . 17 листопада 2025 року позивач [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Шушкевич С.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі [PERSON] . Нотаріусом видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної, з якої вбачається, що у спадкоємця відсутній правовстановлюючий документ, який підтверджував би право власності спадкодавця на майно. Таким чином, позивач не може реалізувати своє законне право на спадщину, а тому змушена звернутися до суду із даним позовом. Тому позивач просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті бабусі [PERSON] . Ухвалою Надвірнянського районного суду від 08.12.2025 було відкрито провадження по справі та в порядку досудової підготовки витребувано у приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Шушкевич С.М. належним чином завірену копію спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] та інформацію згідно реєстру спадкових справ, чи заводилася спадкова справа після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 13.01.2026 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 04.02.2026 року. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Голіней Л.Д. підтримала позовні вимоги, просить позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Також пояснила суду, що баба і дідо позивачки побудували житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований у [ADDRESS] . Баба позивача [PERSON] на випадок своєї смерті залишила заповіт, яким все своє майно заповіла внучці [PERSON] . Позивач не може оформити своє право на спадщину після смерті баби, яка за життя не змінила дошлюбне прізвище і не оформила право власності на домоволодіння. У зв`язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючих документів, що підтверджують належність вказаного спадкового майна померлій, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Представник відповідача Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області Гедзик І.І.у судове засідання не з`явилася, через систему «Електронний суд» направила на адресу суду заяву, в якій не заперечує проти задоволення позову в межах норм законодавства та просить проводити розгляд справи за її відсутності (а.с.64). За правилами ч. 4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали позовної заяви, дослідивши докази у їх сукупності, визнавши їх достатніми для вирішення справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право у порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України) Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1ст. 77 ЦПК України). Згідно до ст. ст. 81,83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що відповідно до паспорту громадянина України [NUMBER] виданого 15.12.2010 року позивач [PERSON] народилася [INFO] та зареєстрована в [ADDRESS] (а.с.5). 14.11.2010 року позивач уклала шлюб з [PERSON] , у зв`язку з чим її дошлюбне прізвище « [PERSON] » було змінено на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про одруження № [NUMBER] (а.с.7). Відповідно до свідоцтва про народження № [NUMBER] батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Батьки позивачки перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24.04.1991 року, що підтверджується витягом з ДРАЦС № 00048061335. При укладенні шлюбу прізвище матері позивачки було змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.9). Мати позивача [PERSON] народилася [INFO] та її батьками були [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується витягом з ДРАЦС № 00048090642(а.с.10). Батьки [PERSON] , тобто дід і баба позивача, уклали шлюб 19.10.1972 року у зв`язку з чим баба позивача [PERSON] мала змінити прізвище з [PERSON] на [PERSON] (свідоцтво про шлюб [NUMBER] ) (а.с.11), проте вона не надала свідоцтва про шлюб та не змінила прізвище у паспорті, а тому все життя прожила з прізвищем « [PERSON] ». [INFO] помер дід позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.12). [INFO] померла баба позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.13). Після її смерті у спадкоємця [PERSON] виникла необхідність привести актові записи про шлюб та смерть бабусі в порядок, а тому відділом ДРАЦС було внесено зміни до актового запису про смерть [PERSON] , виправлено прізвище з [PERSON] на [PERSON] згідно актового запису про шлюб ( витяг № 00055110609) (а.с.14), та видано нове свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , де зазначено прізвище померлої як « [PERSON] » (а.с.15). За життя баба і дідо позивачки побудували житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований у [ADDRESS] , що підтверджується актом про закінчення будівництва та введення в експлуатацію домоволодіння від 18.01.1984 року (а.с.16). Рішенням Делятинської міської ради № 7 від 06.04.1973 року [PERSON] було виділено земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку (а.с.17). Проте дід і баба позивача не завершили процес виготовлення документації та не зареєстрували будинок в БТІ, що підтверджується довідкою № 1635 від 29.07.2004 року (а.с.18). Відповідно до довідки Делятинської селищної ради вбачається, що [ADDRESS] (а.с.24). У технічному паспорті зазначено, що домоволодіння в [ADDRESS] складається із: житловий будинок «А», стайня «Б», стодола «В», вбиральня «Г», альтанка «Д», огорожа № 1, ворота № 2, огорожа № 3, огорожа № 4, колодязь питний № 5. (а.с.19-23). Відповідно до довідки № 525/09-1.10 від 07.07.2024 року [PERSON] , на день смерті проживав та був зареєстрований по [ADDRESS] . Разом з ним були зареєстровані та проживали [PERSON] - дружина. Заповіт від імені [PERSON] в Делятинській селищній раді не посвідчувався (а.с.25). Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не зверталися. Таким чином, [PERSON] після смерті чоловіка стала єдиним власником всього будинку. На випадок своєї смерті [PERSON] залишила заповіт, яким все своє майно заповіла внучці (позивачу) [PERSON] (а.с.26). 17 листопада 2025 року позивач [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Шушкевич С.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі [PERSON] . Нотаріусом видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної. Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається що у спадкоємця відсутній правовстановлюючий документ, який підтверджував би право власності спадкодавця на майно (а.с.27). Ринкова вартість спадкового домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до висновку № 1711202501 проведеного оцінювачем [PERSON] становить 265 300,00 грн (а.с.28). Спірні правовідносини виникли з приводу визнання за позивачем права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом. За статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Спадкуванням за ст. 1216 ЦК України є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч.1 ст.1221 ЦК України). За статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину, або не прийняти її. Згідно ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. За ст. 1270 ч.1 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що після смерті діда позивача [PERSON] спадкоємцем його майна за законом стала його дружина [PERSON] , оскільки остання на день смерті спадкодавця була зареєстрована і проживала разом з померлим, та відповідно до ст.549 Цивільного кодексу Української РСР в редакції від 18 липня 1963 року вступила в оперативне управління та володіння спадковим майном померлого [PERSON] . Спадкова справа після смерті [PERSON] не відкривалася (а.с.47 зворот,51). Після смерті [PERSON] позивач [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, звернулася до приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Шушкевич С.М. із заявою про прийняття спадщини. Інших спадкоємців, які б звернулись до нотаріуса зі заявою про прийняття спадщини в порядку ст. 1269 ЦК України, та спадкоємців, передбачених ст.1261 ЦК України, які претендують на обов`язкову частку в спадщині, передбачену ст. 1241 ЦК України, а також проживаючих із спадкодавцем однією сім`єю без укладення шлюбу, немає. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ст. 1296 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч.1 ст. 1297 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення права власності в нотаріальному порядку (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 травня 2022 року у справі № 450/3258/17 (провадження № 61-13688св21). За ст. 392 ЦК України спеціальне визнання судом права власності на майно необхідне тоді, коли щодо його належності у позивача відсутні відповідні правовстановлюючі документи. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права в установленому законодавством України порядку. Для набуття права власності в установленому законом порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Як вбачається із роз`яснень ч.ч.2, 3 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 р. "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку. Як вбачається з наданих суду доказів, на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , інші особи на володіння та користування на підставах, передбачених законом, своїх прав не заявляють, придатність житлового будинку для проживання ніким не оспорюється. Частиною 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV передбачено, що право на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до частини 4 статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, яке діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди до прийняття вищевказаного закону регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року №1/5, та іншими нормативними актами. В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» має місце роз`яснення щодо розгляду цивільних спорів, зокрема, у випадку неможливості спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Зі змісту цих роз`яснень вбачається, що не міститься прямої заборони щодо визнання судом права власності за спадкоємцем на нерухоме майно в разі, коли спадкодавець на законних підставах володів та користувався цим майном, але в силу об`єктивних причин не встиг за життя здійснити реєстрацію нерухомого майна в БТІ. Також роз`яснено, що належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Так, відповідно до вказаного переліку до таких документів відносились: рішення виконкому, місцевої Ради депутатів трудящих про відвід земельної ділянки установам, підприємствам і організаціям і про дозвіл цього будівництва та акт державної комісії про прийняття будинку (будинків) та введення їх в експлуатацію; акт відводу установам, підприємствам і організаціям земельної ділянки для будівництва та акт державної комісії про прийняття будинку (будинків) в експлуатацію. Тобто названі документи визнавались такими, що підтверджують право приватної власності. За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Досліджені судом докази свідчать про те, що домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , належало бабусі позивача [PERSON] , разом із господарськими спорудами на законних підставах, відповідно до діючого на той час законодавства і не є самочинним будівництвом. Але за життя вона не зареєструвала своє право власності на житловий будинок та не отримала правовстановлюючий документ на нього. Таким чином, після смерті [PERSON] дане домоволодіння з надвірними побудовами та спорудами входить до складу спадщини. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] , як спадкоємець за заповітом після смерті бабусі не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно через відсутність правовстановлюючого документу на спадкове майно. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, - визначено ч.3 ст. 1296 ЦК України. Таким чином, суд, належно оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що факти, викладені позивачем в позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог є достовірними, і сумніву не викликають, також не встановлено неправомірності набуття позивачем права власності на домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , визнання права власності не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб, беручи до уваги визнання представником відповідача позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: approved