Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач, [PERSON] ), звернувся з позовом до [PERSON] (далі - Відповідачка, [PERSON] ), у якому просить розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстровано 05 серпня 2015 року, відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1483; визнати, що батько [PERSON] самостійно виховує та утримує свою неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] ; визначити місце постійного проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , разом із батьком, який її самостійно виховує та утримує - [PERSON] . В якості правових підстав позову зазначає норми статей 4, 12, 13, 15, 28, 81, 141, 174-181, 293, 315, 316 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та норми статей 104, 105, 110, 112-114, 161 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Ухвалою від 16.10.2025 відкрито загальне позовне провадження. Представник Відповідачки направив відзив на позовну заяву, зазначивши, що з початком військовою агресією російської федерації проти України та активних бойових дій на території Харківської області та міста Харкова, Відповідачка вимушена виїхати до Рівненської області, у зв`язку із чим, шлюбні стосунки між сторонами фактично припинені, їх особисті відносини вже тривалий час мають негативний характер, відсутнє нормальне спілкування. На час перебування Відповідачки в Рівненській області, донька [PERSON] , проживає із Позивачем, за адресую: [ADDRESS] . Відповідачка продовжує підтримувати зв`язок із донькою [PERSON] в телефонному режимі, але її матеріально-фінансове становище на теперішній час не дозволяє здійснювати повне утримання дитини, оскільки Відповідачка не працює, в зв`язку із чим Позивач самостійно виховує малолітню доньку [PERSON] , яка залишилася проживати із Позивачем та знаходяться на його повному утриманні. До відзиву долучено нотаріально посвідчену заяву. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні Позивача - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, у письмових поясненнях підтримує позовні вимоги батька дитини в частині визначення місця проживання, вважає що батьком створені належні умови для проживання та розвитку дитини, в іншій частині позовних вимог - прийняття рішення залишає на розсуд суду. Ухвалою від 22.12.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті з повідомленням Учасників. У судове засідання Учасники не з`явилися. Представник Позивача звернувся із заявою, у якій просить провести розгляд справи без участі Позивача та його представника, позовні вимоги підтримує. Представник Відповідачки звернувся із клопотанням, у якому просить провести розгляд справи без участі Відповідачки та її представника. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні Позивача - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, у письмових поясненнях просить провести судове засідання без участі представника. Суд, розглянувши матеріали справи, встановив що 05.08.2015 зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1483, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 05.08.2015. Від шлюбу подружжя має малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02.2023. Подружжя стверджує, що у вони проживають окремо, фактично шлюбні відносини припинені. Зазначені обставини роблять неможливим подальше спільне життя, збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам. Відповідно статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Нормами статті 104 СК України визначено, що однією з підстав припинення шлюбу є його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною третьою статті 105 СК України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Вказана норма закону стосується випадків, коли один із подружжя заперечує проти розірвання шлюбу, у зв`язку з чим полегшений спосіб розірвання шлюбу є неможливим, або коли він не заперечує проти розірвання шлюбу, але ухиляється від подання відповідної спільної заяви до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Згідно з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 11.11.2020 у справі №369/7035/18, суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Враховуючи вищезазначене, вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Разом з цим суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною першою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (стаття 160 СК України). Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що визначається як статтею 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Статтею 150 СК України передбачено, що обов`язками батьків є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя. Згідно зі статтею 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. У постанові від 15.01.2020 у справі № 200/952/18 Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд встановив, що донька - [PERSON] , [INFO] , проживає з Позивачем. З копії нотаріально посвідченої заяви від 25.07.2025 [PERSON] вбачається, що розуміючи значення і правові наслідки своїх дій, без будь-якого тиску, відповідно до власного волевиявлення, стверджує, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , повністю перебуває на утриманні [PERSON] , [INFO] , який фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Інших осіб, які згідно законодавства України, зобов`язані її утримувати та виховувати немає. Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 04.12.2025 №427, Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважає доцільним визначення проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Зокрема, орган опіки та піклування для такого висновку врахував, що батько створив умови для проживання дитини. В наявності дитяче ліжко, чиста постільна білизна, речі за віком, іграшки, дитяча гігієна, книжки. Батько дитини - [PERSON] має самостійний дохід. Психічних, у тому числі спричинених вживанням психоактиних речовин, протипоказань для встановлення опіки не має. За інформацією РУП № 3 ГУНП в Харківській області у побуті [PERSON] характеризується позитивно. З сусідами підтримує добросусідські відносини, спиртними напоями не зловживає, в зв?язках з особами які ведуть антигромадський спосіб життя помічений не був. Будь - якої компрометуючої інформації стосовно [PERSON] , під час перевірки отримано не було. Батьком дитини підписана декларація про вибір лікаря, який надає медичну допомогу дитині, [PERSON] . Відповідно до пояснень [PERSON] , яка є бабусею [PERSON] , [INFO] , її син, [PERSON] , та онука зареєстровані та живуть разом із нею в її квартирі. На час відсутності батька по роботі [PERSON] залишається із нею. Бабуся опікується її потребами: кормить, гуляє, грається, навчає дитину. У разі необхідності бабуся обізнана з усіма аспектами її онуки і у них склалися доброзичливі, рідні стосунки. Враховуючи ту обставину, що між Сторонами погоджено місце проживання дітини, Відповідачка не заперечує щодо проживання доньки з Позивачем, а також відомості, викладені у висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 04.12.2025 №427, суд вважає доцільним визначити місце постійного проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , разом із батьком - [PERSON] , у зв`язку з чим вказана позовна вимога підлягає задоволенню. Щодо вимоги Позивача про визнання, що батько [PERSON] самостійно виховує та утримує свою неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , суд керується таким. Права, обов`язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини визначено статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства». Так, за приписами частин першої та другої статті 12 вказаного Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22 зроблено висновок, що заява про встановлення факту самостійного виховання дитини не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то заявлене питання не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні. Узагальнюючи оцінку доводів та аргументів Сторін у цій справі, належить в першу чергу зазначити, що правовідносини, котрі включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому, сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Отож, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Як наслідок, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, усилу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки нормами Сімейного кодексу України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану чи рішенням суду та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Окрім того, нормами Сімейного кодексу України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. У частині першій статті 15 вказаного Кодексу встановлена «невідчужуваність» сімейних обов`язків і свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане із настанням обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Аналогічна правова позиція була викладена Великою палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22. Факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження та може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. З`ясовуючи обставини у межах пред`явлених позовних вимог щодо необхідності визнання факту самостійного виховання та утримання Позивачем спільної з Відповідачкою дитини, суд враховує ті обставини, що Відповідачка не позбавлялася батьківських прав щодо вказаної дитини, не вирішувалося питання про відібрання вказаної дитини від неї, вона також не визнавалася недієздатною/обмежено дієздатною, і не оголошувалася безвісно відсутньою. Проте, як матір вказаної дитини, безпричинно тривалий час не користується своєю батьківською правосуб`єктністю, зокрема не викону щодо вказаної дитини обов`язків, пов`язаних з її вихованням та утриманням. Так, беззаперечно встановлено, що донька - [PERSON] , проживає із батьком, який займається її розвитком, вихованням, а також забезпечує усіма необхідними умовами та речами. Натомість, Відповідачка не працює, її зареєстроване місце проживання не встановлено, оскільки 24.07.2023 вона знята з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями з реєстру територіальної громади міста Харкова та Єдиного державного демографічного реєстру. Відповідно до відомостей Єдиної інформаційної системи соціальної сфери Відповідачка перебувала на обліку як внутрішньо переміщена особа у с. Обарів, Рівненської області, та знята з такого обліку 19.05.2025. При цьому, не встановлено наявності у Відповідачки реальних і об`єктивних перешкод для постійного спілкування із своєю дитиною, при її бажанні. Відповідачка до органу опіки та піклування чи до суду з вимогами про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною не зверталася, що фактично свідчить про небажання Відповідачки на вказаному етапі брати участь у вихованні дитини та її утриманні. На підставі викладеного суд, враховуючи інтереси дитини, дійшов висновку про наявність підстав визнати, що батько [PERSON] самостійно виховує та утримує свою неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Враховуючи встановлені обставин, суд дійшов висновку про доведеність Позивачем викладених в позові обставин належними, достовірними та допустимими доказами, які в своїй сукупності є достатніми для задоволення позовних вимог. Витрати зі сплати судового збору у розмірі 2906,88 грн (три вимоги немайнового характеру, з урахуванням того, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору), у відповідності до частини першої статті 141 ЦПК України, покладаються на Відповідачку.

Outcome: approved