Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

Позивач [PERSON] 18.11.2025 року звернулася до суду із позовною заявою до Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Комунальний заклад «Центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді» Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області з позовними вимогами, а саме: - визнати незаконним та скасувати розпорядження Олександрівського селищного голови від 31.10.2025 №298-к «Про звільнення Світлани Безпечної»; - поновити її на посаді в.о. директора комунального закладу «Центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді» Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області; - стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.11.2025 по день подання позову (18.11.2025) у сумі 7282,99 грн., а також за весь час вимушеного прогулу до моменту фактичного поновлення позивача на роботі, що буде визначено на день ухвалення судового рішення; - стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 30 000 грн.; - допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення та виплати середнього заробітку за один місяць; - стягнути з відповідача судові витрати понесені позивачем. В обґрунтування вимог посилається на те, що працювала у Комунальному закладі «Центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді» Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області на посаді виконуючої обов`язки директора з 04 січня 2021 року. 27 серпня 2025 року нею була подана заява про звільнення за угодою сторін, що підтверджується вхідним записом №588/02.1-13 у службі діловодства Олександрівської селищної ради. 28 серпня 2025 року подала заяву про відкликання попередньої заяви про звільнення, що підтверджується вхідним записом №590/02.1-13 у службі діловодства Олександрівської селищної ради. Попри це, 31 жовтня 2025 року Олександрівський селищний голова Олександр Безпечний видав розпорядження про її звільнення (розпорядження Олександрівського селищного голови від 31.10.2025 №298-к «Про звільнення Світлани Безпечної»). Вказує, що на момент видання розпорядження про її звільнення Олександрівський селищний голова перебував на лікарняному, що підтверджується листом-відповіддю Олександрівської селищної ради вих. №2354/02.1-13 від 07 листопада 2025 року. Про звільнення її було проінформовано за годину до закінчення робочого дня перед днем звільнення та ознайомлено зі змістом розпорядження про звільнення під підпис, а також видано на руки трудову книжку із записом про звільнення, який підписав перший заступник селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради Осипенко В.В. Причиною для звільнення визначено п.1 ст. 36 КЗпП України, не зважаючи на те, що 28 серпня 2025 року між нею та Олександрівським селищним головою відбулася розмова, в якій було досягнуто згоди про те, що вона може продовжувати працювати на посаді і ніяких заперечень з його сторони з приводу цього немає, що й стало підставою для написання заяви про відкликання попередньої заяви про звільнення. Незважаючи на те, що між нею і головою була досягнута така згода, останній 16 жовтня 2025 року, перебуваючи на лікарняному наклав на заяві про відзив резолюцію «Не погоджую відзив заяви», яка грубо порушила їхні попередні домовленості. Про це рішення Олександрівський селищний голова її не повідомив. Згідно з розпорядженням Олександрівського селищного голови від 13 жовтня 2025 року №282-к «Про покладання обов`язків» з 13 жовтня 2025 року обов`язки селищного голови виконували: із питань організації діяльності селищної ради (скликання сесії ради, формування її порядку денного, ведення засідань ради, голосування на засіданні, підписання рішень ради тощо) з правом підпису розпорядчих документів згідно з розподілом повноважень - секретар селищної ради Тетяна Іванівна Половенко; щодо організації діяльності виконавчого комітету та виконавчих органів ради, крім керівництва відділом управління персоналом селищної ради, з правом першого підпису розпорядчих та інших документів згідно з розподілом повноважень заступник селищного голови з питань діяльності виконавчих органів селищної ради Василь Іванович Скляренко; щодо організації діяльності виконавчого комітету та виконавчих органів ради, стосовно кадрових повноважень, (в частині керівництва відділом управління персоналом селищної ради), з правом підпису документів згідно з розподілом повноважень - перший заступник селищного .голови з питань діяльності виконавчих органів селищної ради Володимир Валентинович Осипенко. Достовірно знаючи, що розпорядження про її звільнення підписане неповноважною особою, перший заступник Олександрівського селищного голови з питань діяльності виконавчих органів селищної ради Осипенко В.В. все ж таки зробив запис про її звільнення до трудової книжки. Вважає, що такі дії свідчать про виконання явно незаконного розпорядження, що суперечить вимогам ст. 19 Конституції України (органи влади та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законом) та ст. 60 Конституції України (ніхто не зобов`язаний виконувати явно злочинні чи незаконні накази або розпорядження). Крім того, в день звільнення з позивачкою не був проведений повний розрахунок що є порушенням вимог ст. 47 КЗпП України. На момент звільнення їй не було надано можливості оформити передачу матеріальних цінностей та документів. Вважає звільнення незаконним, таким що не відповідає вимогам чинного законодавства. Дії роботодавця носили принизливий та несправедливий характер та завдали їй значних моральних страждань, що проявлялися у постійній тривожності, нервовому напруженні та емоційній нестабільності. Намагалася провести досудове врегулювання спору шляхом подання заяв про поновлення на роботі та скасування незаконного звільнення, однак безрезультатно. Просить суд визнати незаконним та скасувати розпорядження про її звільнення, поновити на посаді, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. 19.11.2025 ухвалою Олександрівського районного суду Кіровоградської області позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 24.11.2025, після усунення позивачкою недоліків, ухвалою Олександрівського районного суду Кіровоградської області відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Також ухвалою задоволено клопотання позивачки про витребування доказів у відповідача. 11.12.2025 через систему електронний суд від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач у задоволенні позовних вимог просив відмовити повністю. На обґрунтування відзиву зазначив, що позивач працювала на посаді виконуючої обов`язки директора у Комунальному закладі «Центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді» Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області з 04 січня 2021 року. 27 серпня 2025 року нею була подана заява про звільнення за угодою сторін, на вказаній заяві міститься резолюція селищного голови «Підготувати розпорядження згідно поданої заяви», що свідчить про наявність домовленості між працівником та роботодавцем про припинення трудового договору за угодою сторін. 31 жовтня 2025 року розпорядженням Олександрівського селищного голови №298-к позивачка була звільнена з посади з 01.11.2025 року згідно п.1 ст. 36 КЗпП України на підставі її заяви. Щодо перебування в цей час селищного голови на лікарняному то відповідач зазначає, що інформація про тимчасову непрацездатність працівників надходить автоматично в електронному вигляді на портал електронних послуг ПФУ в особистий кабінет селищної ради. Відповідно інформації з порталу Олександрівський селищний голова перебував на лікарняному згідно листка непрацездатності №192023372035553877-1 який мав статус «відкрито» 20.10.2025 року та статус закрито 31.10.2025 року. Оскільки листок непрацездатності 31.10.2025 року мав статус «закрито» то розпорядження селищного голови видане на законних підставах. Щодо відкликання заяви про звільнення позивачкою, то КЗпП України не передбачено відкликання заяви про звільнення за угодою сторін, а в разі її відкликання скасування домовленості про звільнення за угодою сторін можливе лише за взаємною згодою працівника та роботодавця. В даному випадку домовленості між позивачем [PERSON] та Олександрівським селищним головою про те, що звільнення з посади не буде і вона може працювати далі не досягнуто, так як на заяві про відкликання попередньої заяви про звільнення від 27.08.2025 року міститься резолюція селищного голови «Не погоджую відклик заяви», датована 16.10.2025 року. Посилання позивача на вимоги ст. 38 КЗпП України про право відкликати заяву про звільнення, є помилковими та в даному випадку не застосовуються. Щодо розбіжностей в розпорядженні, зокрема в реєстраційному номері заяви та в ініціалах позивачки то це є технічними помилками (описками). З метою врегулювання даного питання та усунення описок, селищним головою видане інше розпорядження №299к від 31.10.2025 року «Про внесення змін до розпорядження №298к від 31.10.2025 року «Про звільнення [PERSON] ». Також вказує, що на момент подачі позову з [PERSON] здійснено повний розрахунок. Відтак, просить відмовити в задоволенні позову повністю, судові витрати покласти на позивача. 12.12.2025 від позивачки надійшло заперечення на відзив в якому остання просить відхилити заперечення відповідача на позов та наполягає, що угоди з відповідачем щодо її звільнення досягнуто не було, звільнення проведено без взаємної угоди сторін, її заява про звільнення була лише пропозицією, а не угодою. Вказує що вона мала право на відклик своєї заяви про звільнення, а резолюція селищного голови не є документальним підтвердженням згоди. Крім того, селищний голова перебував під час видання розпорядження про її звільнення на лікарняному та не надав доказів що розпорядження підписано після закриття лікарняного, крім того, голова в цей час не мав повноважень на підпис розпорядження, що є перевищенням останнім своїх повноважень. Також вказує на технічні помилки, допущені при видачі розпорядження про її звільнення. Позивач [PERSON] з`явилася в судове засідання позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Щодо своєї заяви від 09.12.2025 року про уточнення та доповнення позовних вимог пояснила, що заява не є збільшенням позовних вимог, а додатковим обгрунтуванням своєї позиції щодо незаконного звільнення, позовні вимоги, викладені в позовній заяві є незмінними. Відповідач був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, однак представник відповідача повторно в судове засідання не з`явився. 14.01.2026 року від відповідача надійшов лист про відкладення розгляду справи в зв`язку з перебуванням селищного голови на лікарняному з 12.01.2026 по 16.01.2026 року. Судове засідання призначене на 14.01.2026 року було відкладено на 27.01.2026 року. Повторно 27.01.2025 року від відповідача надійшов лист про відкладення розгляду справи в зв`язку з перебуванням селищного голови на лікарняному з 26.01.2026 року по 30.01.2026 року. Разом з тим, суд зауважує, що відповідачем у даній справі є Олександрівська селищна рада, а не селищний голова, отже відповідач повторно не забезпечив явку представника в судове засідання. Подача неодноразових клопотань про відкладення розгляду справи оцінюється судом як затягування розгляду справи, тому з огляду на п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України відсутні підстави для відкладення судового засідання і суд, з урахуванням думки позивача, продовжив судовий розгляд у вказаній справі за наявними матеріалами. Судом також враховано те, що відповідач скористався своїм правом та подав відзив на позовну заяву. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору підтримала позовні вимоги позивачки, просила позов задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, вислухавши позивачку, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] призначена на посаду виконуючої обов`язки директора Комунального закладу «Центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді» Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області розпорядженням Олександрівського селищного голови №130-к від 29.12.2020 року з 04 січня 2021 року, про що свідчить копія трудової книжки в матеріалах справи. 27.08.2025 року [PERSON] написала заяву (вх. №588/02.1-13) на ім`я Олександрівського селищного голови Безпечного О.І. у якій просила звільнити її з роботи за угодою сторін, на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України з 01 листопада 2025 року. На вказаній заяві міститься резолюція селищного голови «Підготувати розпорядження згідно поданої заяви» датована 27.08.2025 року. 28.08.2025 року [PERSON] написала заяву (вх. №590/02.1-13) про відкликання заяви від 27 серпня 2025 року про звільнення за угодою сторін з посади в.о. директора Комунального закладу «Центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді», причини відкликання попередньої заяви не вказані. На заяві міститься резолюція селищного голови «Не погоджую відклик заяви» датована 16.10.2025 року. Розпорядженням Олександрівського селищного голови Безпечного О.І. від 31 жовтня 2025 року №298-к [PERSON] звільнено з посади виконуючої обов`язки директора Комунального закладу «Центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді» з 01 листопада 2025 року за угодою сторін згідно пункту 1 ст. 36 КЗпП України. Позивач [PERSON] , звертаючись до суду з позовом виходила з того, що її заява про звільнення за угодою сторін, яка покладена в основу розпорядження, на момент її звільнення та видачі відповідного розпорядження, була нею відкликана, а тому відсутня домовленість між сторонами про припинення трудового договору за взаємною згодою та волевиявлення працівника на її звільнення. Однак суд не погоджується з такими доводами позивача з огляду на таке. Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно із статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно зі ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є угода сторін. Відповідно до ст. 38 КЗпП України, встановлено що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення. Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення. Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Так, нормами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язку прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у разі досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін. Згідно з усталеною судовою практикою у разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може бути лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Верховний Суд у своїй постанові від 29 січня 2025 р. N 947/7799/23 зазначив, що якщо між сторонами існувала домовленість про звільнення за угодою сторін, анулювання такої домовленості може мати місце виключно при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника. За відсутності належних та допустимих доказів існування такої згоди відповідача звільнення позивача проведено із дотриманням вимог КЗпП України, адже наступна зміна власного рішення працівника не впливає на чинність досягнутої домовленості із роботодавцем (без його згоди на таку зміну). Судом встановлено, що [PERSON] власноруч написала заяву від 27.08.2025 року про її звільнення з роботи 01.11.2025 року за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Цього ж числа вказана заява була погоджена селищним головою, шляхом накладення резолюції про підготування розпорядження згідно поданої заяви, що підтверджується копією заяви в матеріалах справи. 31.10.2025 року головою було видано розпорядження про звільнення позивачки з 01.11.2025 року, тобто з дати вказаної в заяві про звільнення. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка 28.08.2025 року подала заяву про відкликання заяви про звільнення, водночас, на вказаній заяві міститься резолюція селищного голови від 16.10.2025 року «Не погоджую відзив заяви». Отже, відповідачем не було погоджено анулювання попередньої згоди між ним та позивачем, в зв`язку з чим позивача було звільнено згідно його заяви. Матеріали справи не містять належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження того, що станом на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін було відсутнє відповідне волевиявлення [PERSON] про припинення трудового договору за вказаною підставою, наступна зміна власного рішення позивача не впливає на чинність досягнутої домовленості із роботодавцем (без його згоди на таку зміну). З огляду на зміст резолюції селищного голови то відповідач не надав згоди на зміну досягнутої домовленості про звільнення за угодою сторін. Отже, суд дійшов висновку про доведеність існування домовленості між позивачем та роботодавцем про звільнення за угодою сторін, при тому, що анулювання такої домовленості може мати місце виключно при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника. За відсутності належних та допустимих доказів існування такої згоди відповідача, звільнення проведено із дотриманням вимог КЗпП України. Щодо тверджень позивачки про накладення резолюції селищним головою 16.10.2025 року «Не погоджую відклик заяви» та видачі ним розпорядження 31.10.2025 року про її звільнення під час його тимчасової непрацездатності, то суд зазначає наступне. Посада сільського, селищного, міського голови є виборною, вступ на яку передбачається лише шляхом обрання відповідного суб`єкта на місцевих виборах. Відповідно до ст. 42 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» повноваження новообраного сільського, селищного, міського голови починаються з моменту складення ним присяги відповідно до Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" на пленарному засіданні відповідної сільської, селищної, міської ради, на якому відповідною територіальною виборчою комісією були оголошені рішення щодо його обрання та реєстрації. Повноваження сільського, селищного, міського голови закінчуються в день відкриття першої сесії відповідної сільської, селищної, міської ради, обраної на наступних чергових місцевих виборах, або, якщо рада не обрана, з моменту вступу на цю посаду іншої особи, обраної на наступних місцевих виборах, крім випадків дострокового припинення його повноважень відповідно до частин першої та другої статті 79 цього Закону. Відповідно до п. 20 ч.4 ст. 42 та ч. 8 ст. 59 Закону, сільський, селищний, міський голова видає розпорядження у межах своїх повноважень. Згідно п.10 ст. 42 Закону призначення на посади та звільнення з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, керівників юридичних осіб, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад відноситься виключно до повноважень сільського, селищного, міського голови. В передбачених законом випадках, зокрема, відповідно до ч.2 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» у разі неможливості здійснення сільським, селищним, міським головою своїх повноважень повноваження сільського, селищного, міського голови здійснює секретар відповідної сільської, селищної, міської ради. Водночас, законодавство не визначає чіткого порядку та суб`єктів підписання розпоряджень сільського, селищного, міського голови у разі його тимчасової відсутності. Позивач вказує на неповноважність підпису селищного голови та незаконність розпорядження про звільнення останньої, посилаючись на його тимчасову непрацездатність та видачу ним розпорядження від 13.10.2025 року №282-к, про покладення своїх обов`язків в цей період на інших осіб. При цьому, судом встановлено, що відповідно до листка непрацездатності селищного голови №19202337-2035553877-1 лікарняний був відкритий 20.10.2025 року та закритий 31.10.2025 року. Селищним головою дійсно було видане розпорядження від 13.10.2025 року, яким останній поклав виконання обов`язків селищного голови на інших осіб на час тимчасової непрацездатності, але за лікарняним листком №19120115-2035319360-1 від 13.10.2025 року. Водночас, матеріали справи не містять належних доказів про покладення селищним головою своїх обов`язків з передачею права підпису документів іншим особам на час лікарняного № 19202337-2035553877-1 в період з 20.10.2025 по 31.10.2025 року. Також в матеріалах справи відсутні докази перебування селищного голови на лікарняному 16.10.2025 року при накладенні резолюції «Не погоджую відзив заяви» на заяві про відклик попередньої заяви позивачки. Розпорядження від 13.10.2025 року не містить такої інформації та є припущенням позивача. Варто також зауважити, що законодавство не визначає припинення повноважень селищного голови під час його тимчасової непрацездатності, як і не не містить прямої заборони на підписання документів під час відпустки чи лікарняного. Перебування селищного голови на робочому місці в день закриття лікарняного 31.10.2025 року за власною ініціативою та здійснення ним своїх обов`язків в межах повноважень, передбачених законом, в тому числі і підписання розпорядження про звільнення позивачки не свідчить по його незаконність. Вказане не спростовує висновків суду про доведеність існування домовленості між відповідачем та позивачкою про звільнення за угодою сторін. Правове значення має лише належність підпису селищному голові, що не заперечується учасниками процесу. Окрім того, Верховний суд неодноразово в своїх постановах визнавав дійсними підписані керівниками чи головними бухгалтерами документи, зокрема у період їхньої відпустки. Подібна позиція може бути аналогічно застосована і під час тимчасової непрацездатності керівника (постанови Верховного Cуду від 08.02.2024 у справі №640/9838/19, від 18 лютого 2020 року у справі №820/5617/16, від 29 червня 2022 року у справі №400/1550/19). Щодо інших аргументів позивача, зокрема про технічні помилки допущені при видачі розпорядження то вони не спростовують законність виданого розпорядження про звільнення позивачки. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодний доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, принципу справедливості розгляду справи судом. Отже виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed