Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

в травні 2025 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Кузьміна Д.Л. звернулась до суду із позовом до відповідача ТОВ «Девелоп Фінанс», в якому просила: визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на частину квартири [ADDRESS] ; зняти арешт (обтяження) з нерухомого майна, зареєстрований 28.07.2014 за номером 58643103 (перенесено із запису 6479506) на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГУЮ у Київській області № [NUMBER] від 12.05.2014 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 77365306 від 20.02.2025; зняти арешт (обтяження) з нерухомого майна, зареєстрований 12.02.2015 за номером 58643205 (перенесено із запису 8697951) на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГУЮ у Київській області № [NUMBER] від 23.01.2015 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 77365306 від 20.02.2025; зняти арешт (обтяження) з нерухомого майна, зареєстрований 12.02.2015 за номером 58641805 (перенесено із запису 8698129) на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГУЮ у Київській області № [NUMBER] від 23.01.2015 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 77363970 від 20.02.2025; зняти арешт (обтяження) з нерухомого майна, зареєстрований 04.10.2016 за номером 16719663 (спеціальний розділ) на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України № [NUMBER] від 03.10.2016 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 31698906 від 04.10.2016. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є рідною сестрою [PERSON] , який помер приблизно [INFO] . Єдиною спадкоємицею за законом після смерті, останнього, є позивач. Спадкове майно після смерті [PERSON] складається із 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Інша частина зазначеної квартири належить позивачу. 14.02.2023 позивач звернулась до державного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак, позивачу було відмовлено з огляду на наявність в реєстрі арешту (обтяження) на вказане майно, який було накладено на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГУЮ у Київській області № 47979727. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01.03.2024 у справі № 761/15504/23, позов [PERSON] до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна, було задоволено. Знято арешт з нерухомого майна [PERSON] , який було зареєстровано 18.08.2015 року, номер запису про обтяження: 10848107 (спеціальний розділ), реєстратор: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області, підстава для державної реєстрації: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 47979727, виданий 07.08.2015 року, видавник: ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 23760334 від 18.08.2015 року. Однак, державний нотаріус в подальшому також відмовила в оформленні речових прав на вказане спадкове майно з огляду на те, що в реєстрі залишились ще ряд арештів, які стосуються майна спадкодавця, а саме: арешт, зареєстрований за № 58643103 від 28.07.2014, арешт, зареєстрований за № 58643205 від 12.02.2015, арешт, зареєстрований за № 58641805 від 12.02.2015, а також арешт, зареєстрований за № 16719663 від 04.10.2016. На запит представника позивача, Відділом примусового виконання рішень від 14.02.2025 було повідомлено, що на виконанні дійсно перебувало виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 761/33063/14-ц, виданого 13.08.2015 Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення коштів із [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра». У вказаному виконавчому провадженні на все майно боржника дійсно було накладено арешт, однак, 31.03.2017 виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», та ознайомитись із цим виконавчим провадження не вбачається можливим, оскільки, останнє було знищено за закінченням терміну зберігання. З матеріалів цивільної справи № 761/33063/14-ц було встановлено, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва 12.03.2021, було замінено сторону стягувача ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «Девелоп Фінанс» у виконавчому листі № 761/33063/14-ц. Крім того, з відповіді Відділу примусового виконання рішень від 13.05.2025 також було встановлено, що на виконанні перебували виконавче провадження № [NUMBER] в період із 12.05.2014 по 19.08.2014, а також виконавче провадження № [NUMBER] в період із 23.01.2015 по 23.02.2015. Однак, зазначені виконавчі провадження були закінчені на підставі п. 6 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», а їх матеріали знищені. Позивач вказує, що виконавчі провадження, в яких було накладено оспорювані арешти закінчені ще у 2014-2017 р.р., а матеріали таких проваджень були знищені за закінченням терміну зберігання. За даними автоматизованої системи виконавчих проваджень, відсутні жодні виконавчі провадження відносно [PERSON] , в тому числі, і провадження за виконавчими документами, на підставі яких були накладені оспорювані арешти. Посилаючись на викладене, а також з огляду на те, що наявність арештів позбавляє позивача права на належну реалізацію спадкових прав, а також позбавляє права на належне оформлення права власності на спадкове майно, а тому позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом та просить зняти арешти із майна спадкодавця та визнати за нею право власності на частину спадкового майна. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.05.2025, для розгляду даної справи визначено головуючого суддю Анохіна А.М. Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 27.05.2025, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження. В червні 2025 року до суду від представника третьої особи Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшли письмові пояснення на позов, відповідно до яких третя особа вказувала, що на виконанні у відділі дійсно перебувало виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 761/33063/14-ц, виданого 13.08.2015 Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення коштів із [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра». У вказаному виконавчому провадженні 03.10.2016 на все майно боржника дійсно було накладено арешт, однак, 31.03.2017 виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», та матеріали виконавчого провадження були знищені в зв`язку із закінченням строку їх зберігання. В даному випадку з огляду на підстави повернення виконавчого документу, у державного виконавця були відсутні підстави для зняття арешту, а тому за приписами ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй може звернутись до суду із позовом про визнання права власності на це майно і про зняття цього арешту. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 06.08.2025, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача у судове засідання не з`явився, до суду подано заяву про розгляд справи без його участі. Просить позов задовольнити та проти винесення заочного рішення суду не заперечує. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились. Про розгляд справи повідомлялись належним чином. В матеріалах справи містяться письмові пояснення на позов. Про причину неявки суд до відома не поставили. Крім того, відповідач та представники третіх осіб викликалися до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до ч. 3, 5, 8, 11 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду № 14-507 цс 18 від 12 грудня 2018 року. Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення сторін про час розгляду справи належним. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. За таких обставин суд визнав можливим провести розгляд справи за відсутності учасників процесу. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст. 124 Конституції України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] народилась [INFO] в м. Києві, що підтверджується копією паспорта. Позивач є рідною сестрою та єдиною спадкоємицею за законом після померлого, приблизно [INFO] , [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження, свідоцтва про укладення шлюб та свідоцтва про смерть. Так, довідкою державної нотаріальної контори № 827/02-14 від 02.03.2023 року підтверджується, що в Дев`ятій Київській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа № 525/2022 після смерті гр. [PERSON] , померлого приблизно [INFO] . З копії матеріалів спадкової справи вбачається, що заяву про прийняття спадщини подала лише рідна сестра померлого [PERSON] - [PERSON] , та інші спадкоємці до нотаріальної контори не зверталися. Судом встановлено, що спадкове майно [PERSON] складається із 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , яку він разом із батьком, [PERSON] , приватизував у 2020 році в рівних частках - по 1/2 частини кожному, про що отримав Свідоцтво про право власності на житло СТЕ 001:827 від 13.01.2020 року. Так, відповідно до договору дарування частки квартири від 11.02.2020 року № 21, [PERSON] подарував позивачці свою 1/2 частини вказаної квартири. Таким чином, із 2020 року та до моменту смерті [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , рідні сестра та брат, були співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] , - по 1/2 частки кожний, що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З копії матеріалів спадкової справи також вбачається, що 14.02.2023 року [PERSON] звернулась до державного нотаріуса за місцем відкриття спадщини/реєстрації спадкової справи із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири померлого [PERSON] , однак, отримала відмову нотаріуса у формі постанови № 582 від 14.02.2023 року, у зв`язку із тим, що відповідно до постанови Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області на все майно померлого накладено арешт. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01.03.2024 у справі № 761/15504/23, позов [PERSON] до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна, було задоволено. Знято арешт з нерухомого майна [PERSON] , який було зареєстровано 18.08.2015 року, номер запису про обтяження: 10848107 (спеціальний розділ), реєстратор: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області, підстава для державної реєстрації: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 47979727, виданий 07.08.2015 року, видавник: ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 23760334 від 18.08.2015 року. Зі змісту вказаного рішення суду, було встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (довідка № 325226617 від 09.03.2023), зазначене обтяження № 10848107 було зареєстровано 18.08.2015 реєстратором Управління державної реєстрації ГТУЮ у Київській області на підставі постанови ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області про арешт майна боржника № 47979727 від 07.08.2015. Виконавче провадження № 47979727 було зареєстровано 30.06.2015 року на підставі постанови про стягнення виконавчого збору № [NUMBER] від 23.02.2015 року в розмірі 319135,58 грн., та підтверджено, що відповідно до постанови від 07.08.2015 у вказаному провадженні на все майно боржника ( [PERSON] ) накладено арешт. 19.08.2015 на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент вчинення дії), направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби, виконавцем закінчено виконавче провадження. Також зауважено, що ознайомитись із ВП № 47979727 не вбачається можливим, оскільки матеріали провадження знищено за закінченням терміну їх зберігання. Крім того, виконавчий документ про стягнення виконавчого збору із [PERSON] у 2015 році направлено до Шевченківського районного відділу ДВС ГТУЮ у м. Києві (виконавче провадження № 49802376). У зв`язку зі знищенням матеріалів ВП надати копії постанов про арешт майна та про стягнення виконавчого збору не вбачається можливим. Станом на 10.03.2023 у Відділі відсутні провадження відносно боржника [PERSON] . Зняти арешт від 07.08.2015 року можливо лише за рішенням суду. Рішення суду у цивільній справі № 761/15504/23 набрало законної сили, та сторонами не оскаржувалось. Однак, державний нотаріус в подальшому також відмовила позивачу в оформленні речових прав на вказане спадкове майно з огляду на те, що в реєстрі залишились ще ряд арештів, які стосуються майна спадкодавця, а саме: зареєстрований за № 58643103 від 28.07.2014, зареєстрований за № 58643205 від 12.02.2015, зареєстрований за № 58641805 від 12.02.2015, а також зареєстрований за № 16719663 від 04.10.2016. Крім того, судом встановлено, що на виконанні у відділі також перебувало виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 761/33063/14-ц, виданого 13.08.2015 Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення коштів із [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра». Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва 12.03.2021, було замінено сторону стягувача ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «Девелоп Фінанс» у виконавчому листі № 761/33063/14-ц. У вказаному виконавчому провадженні 03.10.2016 на все майно боржника [PERSON] дійсно було накладено арешт, однак, 31.03.2017 виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», та ознайомитись із цим виконавчим провадження не вбачається можливим, оскільки, останнє було знищено за закінченням терміну зберігання. Також відділом надано інформацію про те, що відомості щодо заміни боржника у виконавчому провадженні № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 761/33063/14-ц за даними системи відсутня. Крім того, з відповіді Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області від 13.05.2025 № 3942/3.1-30 також було встановлено, що на виконанні у відділі перебували: виконавче провадження № [NUMBER] період із 12.05.2014 по 19.08.2014, а також виконавче провадження № [NUMBER] в період із 23.01.2015 по 23.02.2015. Однак, зазначені виконавчі провадження також були закінчені на підставі п. 6 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», а їх матеріали знищені. З наявних в матеріалах справи доказів, та відкритих даних реєстру виконавчих проваджень, вбачається, що на час звернення позивача із даним позовом, а також на час розгляду даного спору судом, - відносно померлого [PERSON] , єдиним спадкоємцем якого є позивач, - не відкрито жодного виконавчого провадження, а в матеріалах спадкової справи відсутні будь-які претензії можливих кредиторів спадкодавця. Інформація про виконавчі провадження, в рамках яких державними виконавцями в 2014-2016 р.р. були накладені арешти на нерухоме майно [PERSON] , які є предметом розгляду в даному спорі, в тому числі, відповідно до даних автоматизованої системи виконавчого провадження, не значиться, що також підтверджується роздруківкою із відповідного сайту. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), що передбачено ст. 1216 Цивільного кодексу України. Згідно зі ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст.1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування, мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно зі ст. 1297 Цивільного кодексу України, право власності на спадкове майно набувається шляхом отримання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У даній справі встановлено, що для оформлення спадщини після смерті свого брата, позивач звернулась до державного нотаріуса, однак, з огляду на наявність арешту рухомого майна спадкодавця, реалізувати свої права на спадкування позивач позбавлена можливості. З огляду на те, що чинним законодавством передбачено, що видача свідоцтв про право на спадщину затримується нотаріусом до зняття арешту зі спадкового майна, то для оформлення спадкових прав після померлого необхідно вирішити питання про зняття арешту. Як вже зазначалось вище, заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01.03.2024 у справі № 761/15504/23, позов [PERSON] до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна, було задоволено. Знято арешт з нерухомого майна [PERSON] , який було зареєстровано 18.08.2015 року, номер запису про обтяження: 10848107 (спеціальний розділ), реєстратор: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області, підстава для державної реєстрації: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 47979727, виданий 07.08.2015 року, видавник: ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 23760334 від 18.08.2015 року. Зазначене рішення суду набрало законної сили, та сторонами не оскаржувалось. Однак, в 2025 році позивачем було виявлено в реєстрі наявність зареєстрованих інших арештів на майно спадкодавця, а саме: арешт (обтяження) нерухомого майна, зареєстрований 28.07.2014 за номером 58643103 (перенесено із запису 6479506) на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГУЮ у Київській області № [NUMBER] від 12.05.2014 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 77365306 від 20.02.2025; арешт (обтяження) нерухомого майна, зареєстрований 12.02.2015 за номером 58643205 (перенесено із запису 8697951) на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГУЮ у Київській області № [NUMBER] від 23.01.2015 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 77365306 від 20.02.2025; арешт (обтяження) нерухомого майна, зареєстрований 12.02.2015 за номером 58641805 (перенесено із запису 8698129) на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГУЮ у Київській області № [NUMBER] від 23.01.2015 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 77363970 від 20.02.2025; арешт (обтяження) нерухомого майна, зареєстрований 04.10.2016 за номером 16719663 (спеціальний розділ) на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України № [NUMBER] від 03.10.2016 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 31698906 від 04.10.2016. З наявних у справі документів вбачається, що надати детальну інформацію по виконавчих провадженнях, в межах яких були накладені зазначені арешти, не вбачається можливим, оскільки, вони були знищені у зв`язку з закінченням строку зберігання завершених виконавчих проваджень, а відтак вирішити питання про зняття арешту на даний час можливо виключно в судовому порядку, а відтак стороною позивача було обрано вірний спосіб захисту своїх прав. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 447 Цивільного процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Оскільки позивач не є стороною у виконавчому провадженні, в рамках яких були накладені арешти на спадкову квартиру, то вона не може звернутися до суду зі скаргою на бездіяльність посадової особи органу Державної виконавчої служби в порядку, передбаченому Розділом VII Цивільного процесуального кодексу України. Крім того, суд приймає до уваги те, що державний виконавець відділу виконавчої служби позбавлений можливості вчиняти виконавчі дії поза межами виконавчого провадження або відновлювати виконавче провадження, яке була закрито і знищено за строком зберігання. Отже, порушене право позивача підлягає захисту у позовному провадженні одночасно із вирішенням питання про визнання за позивачем права власності на спірну частину квартири. Так, згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації прав підлягають, зокрема, заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, а інші обтяження. При цьому, необхідно зазначити, що обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Обтяження речових прав на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. З цього слідує, що обтяження, які підлягають державній реєстрації, вважаються припиненими з моменту державної реєстрації їх припинення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Законом до обтяжень віднесені: заборона відчуження, арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, а також інші обтяження. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження", особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: 1) рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; 2) рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; 3) визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна; 4) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; 5) договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката; 6) закону, яким встановлено заборону користування та/або розпорядження нерухомим майном; 7) інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом. Отже, обтяження припиняються на підставі відповідних документів, які свідчать про припинення причини/обставини/підстави існування такого обтяження. Відповідно, документом, що є підставою для державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна може бути рішення суду, що набрало законної сили. З огляду на викладене, наявність не знятих арештів на спадкове майно, які накладені багато років тому, поза всяким сумнівом, порушує законні права позивача. Крім того, подальше існування арештів, в тому числі за відсутності відкритих виконавчих проваджень та за відсутності належним чином оформлених вимог кредиторів, в тому числі їх правонаступників, - не є виправданим та необхідним, а тому доводи сторони позивача в цій частині є слушними. Окремо суд звертає увагу на те, що згідно зі ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності надувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В даному випадку суд враховує, що системний аналіз вищевказаних норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття. Оскільки у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, а тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. В постанові Верховного Суду від 29.06.2023 у справі № 208/9810/21 зазначено, що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19)). Як встановлено судом, на час розгляду справи позивач є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , якому на момент смерті належала частина спірної квартири, та це нерухоме майно увійшло до складу спадкового майна, а тому позивач має право на захист свого права на володіння, користування та розпорядження зазначеною у позові частиною квартири. Водночас позивач має перешкоди в оформленні спадкових прав на квартиру, оскільки, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявні записи про обтяження (арешт) нерухомого майна спадкодавця на підставі постанов державного виконавця в межах виконавчих проваджень № [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER]. При цьому, як встановив суд, в межах виконавчого провадження № [NUMBER] виконавчий документ 31.03.2017 було повернуто; а виконавчі провадження № [NUMBER] та № [NUMBER]були закінчені на підставі п. 6 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». З наявних в матеріалах справи доказів, та відкритих даних реєстру виконавчих проваджень, вбачається, що на час звернення позивача із даним позовом, а також на час розгляду даного спору судом відносно померлого [PERSON] , єдиним спадкоємцем якого є позивач, - не відкрито жодного виконавчого провадження, а в матеріалах спадкової справи відсутні будь-які претензії можливих кредиторів спадкодавця. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд дійшов висновку про те, що підстав для подальшого накладення арешту на спадкове майно на даний час не існує, а наявність накладеного обтяження майна спадкодавця порушує права позивача, що дає підстави для задоволення позову в частині позовних вимог про зняття арешту з майна спадкодавця, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо. В частині позовних вимог про визнання права власності за позивачем на частину спірної квартири суд вважає за необхідне зазначити наступне. З наданих суду доказів вбачається, що позивач є законним власником частини спірної квартири, а також правомірно набула право власності на ішу частину спірної квартири в порядку спадкування після смерті брата, оскільки у встановлений законом строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої була відкрита спадкова справа. В подальшому позивач звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак, не може отримати його в нотаріальному порядку, у зв`язку з наявністю арештів на нерухоме майно спадкодавця. Однак, на думку суду, наявність арештів на майно, не позбавляє спадкоємця права на спадщину, оскільки, вона належить йому з моменту відкриття спадщини. З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивач позбавлена права в передбаченому законом нотаріальному порядку оформити своє право на спадщину у вигляді частини спірної квартири, чим порушується (не визнається) її право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті рідного брата, а тому, виходячи з вимог справедливості та розумності, права позивача на підставі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 3, 4 ЦПК України, підлягають захисту шляхом визнання за позивачем права власності на спірне майно в порядку спадкування за законом. Підсумовуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, стороною відповідача жодними доказами не спростовані, а наявність накладених арештів на спадкове нерухоме майно, і неможливість їх скасування в позасудовому порядку, позбавляють позивача реалізувати належним чином свої спадкові права, а відтак суд вважає, що у даній справі наявні підстави для скасування спірних арештів та визнання за позивачем права власності на частину спадкового майна, в зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного, та

Outcome: approved