Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до Центрально-Міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа [PERSON] про про виключення відомостей про батька з актового запису цивільного стану. Ухвалою суду задоволено заяву позвича та замінено первісного відповідача на [PERSON] , визначено (залучено) тертьою особою - Центрально-Міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). В обгрунтування позову зазначено, що [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] з 24.03.1989 по 04.10.1993. [INFO] у [PERSON] [INFO] народилася дитина [PERSON] . Відповідно до чинного на той момент сімейного законодавства, оскільки дитина народилася протягом строку, після розлучення, а саме 8 місяців, позивач був записаний батьком дитини виключно на підставі заяви матері. Разом з тим позивач зазначає, що біологічним батьком дитини він не є через об`єктивний часовий проміжок. Позивач вказує, що дізнався про те, що юридично записаний батьком, лише недавно, через застосунок «Дія». З дитиною ніколи не спілкувався та ніколи не брав участі в її виховані. Зазначає, що відомості про нього як батька дитини, внесені до актового запису про народження, є неправдивими та порушують його права. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились. Представник позивача надав клопотання про розгляд справи за відсутності сторони, в якій просив проводити розгляд справи за відсутності представника позивача та зазначив, що позовні вимоги підтримує, додаткових пояснень не має. Також надав клопотання про долучення письмової позиції сторони в якому позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позові та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач - [PERSON] у судове засідання з розгляду справи по суті не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином , причин неявки не повідомив. Надав заяву про визнання позову. Представник третьої особи у судове засідання не прибув , причин неявки не повідомив. Третя особа про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Причин відкладення судового розгляду передбачених ч. 2 ст. 223 судом не встановлено. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач та [PERSON] [INFO] перебували у шлюбі з 24.03.1989 по 04.10.1993, що підтверджується актовим записом про шлюб №210 та актом про розірвання шлюбу № 380 складених ЦентральноМіським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області. [INFO] у [PERSON] народилася дитина [PERSON] , що підтверджується актовим записом про народження №662, свідоцтво про нароження серія [NUMBER] дата видачі 15.08.1994 р., видане Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області. Згідно з актовим записом про народження №662 [PERSON] , батьками останнього вказані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу від 27.05.1999 року за позовом Служби у справах дітей виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради до [PERSON] та [PERSON] (позивача) про позбавлення батьківських прав, позивача та [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно дітей [PERSON] [INFO] (відповідача) та доньки [PERSON] [INFO] та стягнуто з позивача аліменти у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітної плати, починаючи з 14.04.1999 року. Питання, щодо відмови в прийнятті визання позову відповідачем судом вже вирішувалось в ухвалі суду від 19.01.2026. Зокрема, за приписами ч. ч. 1, 2 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Проте, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону (наприклад, відповідач визнає безпідставний позов) або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (наприклад, малолітніх або недієздатних), суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (такий висновок сформулював Верховний Суд у постановах від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17, від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16). Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Учасниками справи відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України є сторони та треті особи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (частина четверта статті 206 ЦПК України). Отже, визнання позову відповідачем може бути підставою для задоволення позову за сукупності умов: визнання усіма учасниками справи обставин, що мають значення для вирішення спору та не підлягають доказуванню відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України; відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин; якщо таке визнання відповідачем позову не суперечить закону та/або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Аналогічні висновки наведені в постанові КЦС ВС по справі №675/2136/19 від 25.05.2022 При вирішенні питання про можливість прийняття визнання позову відповідачем суд врахував, що обставина, що позивач не є біологічним батьком відповідача визнається лише відповідачем, третя особа про визнання вказаної обставини в своїх поясненнях окремо не зазначає. Будь-яких інших доказів на підтвердження вказаної обставини, зокрема висновків молекулярно-генетичної експертизи, матеріали справи не містять, клопотань про її призначення сторонами не заявлялось, хоча судом під час підготовчого провадження зверталась на це увага. В матеріалах справи наявне рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу від 27.05.1999 року за позовом Служби у справах дітей виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради до [PERSON] та [PERSON] (позивача) про позбавлення батьківських прав, зі змісту якого вбачається, що [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення, що вона має трьох дітей від шлюбу з [PERSON] (позивачем), зокрема, [PERSON] ( [INFO] ) що також не узгоджується з позицію відповідача по данній справі. Слід звернути, увагу що зазначеним судовим рішенням позивача та [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно дітей [PERSON] [INFO] (відповідача) та доньки [PERSON] [INFO] та стягнуто з позивача аліменти у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітної плати, починаючи з 14.04.1999 року. За таких обставин у суду є обгрунтовані сумніви у достовірності тієї обставини, яка визнається відповідачем, щодо того, що позивач не є його біологічним батьком. Окрім того, суд також звертає свою увагу, що відповідно до ст. 56 Кодексу про шлюб та сім`ю (який регулював спірні відносини на момент їх виникнення) особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Якщо до цього часу особа, записана як батько або як мати, була неповнолітньою, річний строк обчислюється з часу досягнення нею вісімнадцяти років. Відповідно до вищевказаного рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу від 27.05.1999 року [PERSON] про день слухання справи повідомлявся. Тобто позивачу по справі мало стати відомо про зазначення його, як батька в актовому записі про народження [PERSON] починаючи з 1999 року. Окрім того суд також звертає увагу, що цим же рішенням позивача також було позбавлено батьківських прав, щодо доньки [PERSON] [INFO] , яка народилась під час перебування позивача у шлюбі з [PERSON] та про народження якої позивач мав бути обізнаний. За таких обставин, визнання позову відповідачем більш ніж через 23 роки після спливу терміну передбачено ст. 56 КпШТС також суперечить вказаній вимозі закону. З огляду на наведене судом відмовлено в прийнятті визнання позову відповідачем. Окрім того суд звертає увагу, що у пункті 1 Розділу VII Прикінцеві положення СК України передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України. Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (стаття 8 СК України). Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. У регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід, від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма) (див. абзац 1 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99). За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року в справі № 6-20цс15, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2021 року в справі № 473/1343/18 (провадження № 61-9344св21). У частині першій та третій статті 136 СК України передбачено, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. Разом з тим, суд зауважує, що: норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року; у розділі VII Прикінцеві положення СК України законодавець не передбачив правил, аналогічних положенням абзацу 2 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Тому заборона, запроваджена частиною третьою статті 136 СК України щодо неприпустимості оспорювання батьківства після досягнення дитиною повноліття немає зворотної дії в часі; якщо актовий запис про народження дитини вчинений до 01 січня 2004 року, то при його оспоренні застосовуються відповідні положення КпШС; оскільки народження дитини та запис відмостей про батьків відповідача вчинений 15.08.1994 року, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні положення КпШС (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Походження дитини від батьків, які перебувають між собою в шлюбі, засвідчується записом про шлюб батьків (стаття 52 КпШС, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Батько і мати, які перебувають у шлюбі між собою, записуються батьками дитини в книзі записів народжень за заявою будь-кого з них (стаття 54 КпШС, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень, або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис (частина перша статті 56 КпШС, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Законодавство про шлюб та сім`ю передбачало презумпцію про те, що батьком дитини жінки, яка перебуває у шлюбі, є не хтось інший, а її чоловік та допускало оспорювання запису в якості батька дитини для виправлення можливих помилок. В інтересах дитини, стаття 56 КпШС встановлювала нетривалий річний строк для оспорювання вказаного запису, обчислюваний з того часу, коли особі стало або повинно було стати відомо про проведений запис та не пов`язувала право на оспорювання батьківства з досягненням дитиною повноліття, в КпШС не було передбачено заборону на оспорювання актового запису після досягнення дитиною повноліття. Разом з тим, з мотивів зазначених вище, суд приходить до висновку, що позивачу мало стати відомо про запис його, як батька дитини (відповідача) починаючи з 1999 року, тобто з моменту ухвалення відповідного рішення про позбавлення його батьківських прав відносно відповідача і стягнення з нього аліментів на його утримання, у зв`язку з чим суд вважає, що позивачем пропущено річний строк встановлений ст. 56 КПШС для оспорення запису в якості батька дитини. Окрім того, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (рішення у справі «Калачова проти російської федерації» № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). Отже, серед іншого, для з`ясування наявності або відсутності факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як закріплено в ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Згідно положень ЦПК України в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів " від 3 жовтня 2017 року№ 2147-VIII встановлено право учасників справи самостійно подавати висновок експерта. Так, згідно ч. 3 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Згідно ч. 1 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Відповідно до ч. 6 та ч. 7 ЦПК України, у висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Разом з тим будь-яких доказів про відсутність кровного споріднення відповідача з позивачем матеріали справи не містять. Будь-яких клопотань про витребування доказів, або про призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експерти для з`ясування обставин, що мають значення для справи, а саме про відсутність кровної спорідненості відповідача з позивачем , позивач не подав. Викладені обставини та додані до позовної заяви докази, на переконання суду, свідчать про необґрунтованість заявлених вимог [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи матеріали справи суд доходить висновку про відсутність належних та допустимих доказів для встановлення факту відсутності кровного споріднення позивача з відповідачем, а тому підстав для задоволення позовних вимог та виключення відомостей про позивача як батька з актового запису про народження відповідача - [PERSON] [INFO] суд не вбачає. У зв`язку з вищевикладеним суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову. Стаття 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються: у разі відмови в позові покладається на позивача. Таким чином, оскільки судом в позові відмовлено, сплачений судовий збір позивачу не повертається, а витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Outcome: dismissed