Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

До Чорнобаївського районного суду Черкаської області із Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області за підсудністю, для розгляду надійшла позовна заява [PERSON] , [INFO] , адреса: [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] (далі позивач) до [PERSON] , [INFO] , адреса: [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] (далі відповідач) про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що 31 липня 1993 року сторони уклали шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 1450. Подружнє життя у сторін не склалося у зв`язку із протилежними поглядами на сімейне життя, у сторін відсутнє взаєморозуміння, що призвело до припинення шлюбних відносин. Сторони спільного господарства не ведуть, подальше збереження шлюбу не можливе. Враховуючи вищевикладене, посилаючись на норми сімейного законодавства, позивач просить суд розірвати шлюб. Крім цього, вказується, що на стягнення судових витрат із відповідача позивач не претендує. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 25 серпня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; судове засідання у справі призначено на 29 вересня 2025 року о 09:30 год. 15 вересня 2025 року до Чорнобаївського районного суду Черкаської області від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про зупинення розгляду справи. Крім цього, 15 вересня 2025 року до Чорнобаївського районного суду Черкаської області від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого сторона відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог з огляду на те, що, на її переконання, даний шлюб може бути збережено, а рішення позивача про звернення до суду із позовною заявою є імпульсивним. Крім цього, сторона відповідача просила суд надати строк для примирення подружжя строком на 6 місяців. Також, 15 вересня 2025 року до Чорнобаївського районного суду Черкаської області від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про надання строку для примирення строком на 6 місяців. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 29 вересня 2025 року у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про зупинення розгляду справи відмовлено. Наступне судове засідання у даній справі було призначено на 13 жовтня 2025 року на 11:30 год, проте таке було знято з розгляду у зв`язку із перебуванням судді Романової О.Г. у нарадчій кімнаті по кримінальному провадженні. Наступне судове засідання було призначено на 05 листопада 2025 року, проте таке було відкладено у зв`язку із клопотанням представника відповідача [PERSON] про відкладення (перенесення) розгляду справи по причині перебування представника відповідача Гармаш Н.М. у відпустці. Наступне судове засідання було призначено на 19 листопада 2025 року, проте таке було відкладено у зв`язку із клопотанням представника відповідача Гармаш Н.М. про відкладення (перенесення) розгляду справи по причині зайнятості у інших судових засіданнях. Наступне судове засідання було призначено на 01 грудня 2025 року, проте таке було відкладено у зв`язку із неявкою сторони позивача. Наступне судове засідання було призначено на 14 січня 2026 року, проте таке було знято із розгляду у зв`язку із перебуванням головуючого судді у відпустці. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 28 січня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про надання строку на примирення. У судовому засіданні представник позивача Якименко О.І. позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Суду пояснила, що шлюбні відносини погіршилися із 2014 року. Разом сторони не проживають та не ведуть спільного господарства понад півтора роки. Позивач, у даний час, служить у лавах Збройних Сил України. Дійсно, відповідачка приїжджала до позивача на Новий рік з 2024 року на 2025 рік, проте той Новий рік позивач зустрічав із іншою жінкою. Представник позивача зазначала про те, що позивач втратив почуття любові до відповідачки та має намір побутувати іншу сім`ю. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки такі не обґрунтовані. Відповідачка кохає свого чоловіка та має намір зберегти шлюб та сім`ю. Неповнолітні діти від шлюбу відсутні, проте шлюбні відносини, на переконання відповідачки, не припинені. У березні 2025 року відповідачка їздила до свого чоловіка у військову частину та проводила із ним час. Також, представник відповідачки зазначала про те, що подружні відносини, у даний час, не підтримуються у зв`язку із військовою службою позивача, а подружні зради не можуть бути причиною розірвання шлюбу, оскільки остання бажає зберегти сім`ю. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового засідання, приходить до наступних висновків. 31 липня 1993 року сторони уклали шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 1450, що підтверджується актовим записом про шлюб (а.с. 11). Як було з`ясовано у судовому засіданні та що не заперечується учасниками справи, малолітні та неповнолітні діти від шлюбу відсутні. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя Позивач, звертаючись до суду із позовом, наполягає на розірванні шлюбу, зазначає, що сім`я фактично припинила своє існування понад півтора роки, її збереження не можливе та є недоцільним. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно із ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 115 цього Кодексу документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Як зазначено позивачем у позовній заяві останній не бажає зберегти шлюб, на примирення не згодний і наполягає на розірванні шлюбу. Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте, завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя. Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї. Відповідно до ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно п. 10 постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Із позовної заяви вбачається, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, також про це зазначає його представник у судовому засіданні, а також те, що вжиття заходів на примирення у даній справі суперечитиме моральним засадам суспільства. Суд, з огляду на вищевикладене, вважає необґрунтованим та безпідставним посилання сторони відповідачки про можливість збереження шлюбу, зважаючи на категоричне заперечення позивача щодо цього. Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. За змістом указаної норми, заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Отже шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. З урахуванням встановленого, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання, оскільки це відповідатиме волі позивача і після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права подружжя, шлюб існує формально, докази про можливість збереження сім`ї сторін відсутні, подальше спільне проживання буде суперечити інтересам сторін. У свою чергу, доводи сторони відповідачки є необгрунтованими, оскільки фактично зводяться до того, що відповідач не погоджується із розірванням шлюбу з позивачем, оскільки має на меті зберегти шлюбні відносини. Суд зауважує, що незгода відповідачки з розірванням шлюбу не є достатньою підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, які мають виключно добровільний характер з обох сторін, і не може бути примушений до їх збереження. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи позицію позивача, розподіл судових витрат судом не проводився. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного вище,

Outcome: approved