Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

В червні 2025 року заявник [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просила суд: встановити факт, що витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00051232985 від 15.05.2025, виданий Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на запит [PERSON] (заява № 1102/33.10-89 від 14.05.2025), належить [PERSON] , [INFO] ; встановити факт, що свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 06.10.1995, видане Попільнянським відділом реєстрації актів громадянського стану Житомирської області, належить [PERSON] , [INFO] ; встановити факт, що диплом серії [NUMBER] , виданий [PERSON] Житомирським автомобільно-шляховим технікумом від 27.02.1985, належить [PERSON] , [INFO] ; встановити факт, що свідоцтво про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 18.06.1988, належить [PERSON] , [INFO] , як матері [PERSON] ; встановити факт, що свідоцтво про одруження серії [NUMBER] від 17.06.2000 року, належить [PERSON] , [INFO] ; встановити факт, що архівна копія № 405 від 10.06.2025 та архівна довідка № 404 від 10.06.2025, видані Комунальною установою «Трудовий архів» Попільнянської селищної ради Житомирської області, належить [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заяви зазначено, що 19.05.2025 заявниця звернулась до Управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення їй пенсії за віком. Однак, 27.05.2025 їй було відмовлено в призначенні пенсії за віком, в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. В рішенні про відмову було зазначено, що до загального страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно із трудовою книжкою [NUMBER] від 28.06.1982, а саме: період догляду за дитиною до трьох років, згідно зі свідоцтвом про народження, та періоди навчання із 01.09.1982 по 26.02.1985, згідно із дипломом, оскільки, наявна розбіжність в написанні прізвища в різних документах, а саме: у витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу зазначено [PERSON] , в свідоцтві про розірвання шлюбу зазначено [PERSON] , а в свідоцтві про шлюб зазначено [PERSON] . Заявник вказує, що відповідно до свідоцтва про народження від 23.06.1965, її дівочим прізвищем було [PERSON] , та це свідоцтво було складено російською мовою. Згідно із дипломом, виданим Житомирським автомобільно-шляховим технікумом від 27.02.1985, [PERSON] у період із 1982 р. по 1985 р. пройшла повний курс у цьому технікумі, та наявний екземпляр цього диплому на російській мові, де дівоче прізвище заявниці « [PERSON] » зазначено російською мовою « [PERSON] ». З державного реєстру вбачається, що 27.04.1985 було зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] , де було вказано, що після реєстрації шлюбу заявниці було присвоєно прізвище чоловіка « [PERSON] ». В період цього шлюбу у заявниці [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, яке було складено російською мовою. 06.10.1995 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, та прізвище заявниці було залишено [PERSON] . 17.06.2000 було укладено шлюб між [PERSON] та заявницею було укладено шлюб, після реєстрації якого прізвище дружині було присвоєно [PERSON] . Однак, в зазначеному свідоцтві про одруження було зазначено прізвище заявниці на українській мові [PERSON] . Відповідно до експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз Національної академії наук України № 056/1115-а від 19.06.2025, було встановлено, що прізвища [PERSON] та [PERSON] попри розбіжності в орфографічній фіксації в документах, є ідентичними, та виникли при міжмовних (українсько-російських і російсько-українських) перетвореннях. Крім того, заявниця вказує, що архівна копія № 405 від 10.06.2025 та архівна довідка № 404 від 10.06.2025, видані Комунальною установою «Трудовий архів» Попільнянської селищної ради Житомирської області, в яких міститься інформацію про [PERSON] також належить їй. Посилаючись на викладене, а також з огляду на те, що наявність різного написання прізвища заявниці в зазначених вище документах унеможливлює належну реалізацію, останньою, права на пенсію, заявниця вимушена звернутись до суду із даною заявою в порядку окремого провадження. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2025, для розгляду даної справи визначено головуючого суддю Анохіна А.М. Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 04.09.2025, у справі було відкрито провадження в порядку окремого провадження та призначено у справі судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.10.2025, у справі в якості заінтересованих осіб було залучено - Попільнянський відділ реєстрації актів громадянського стану Житомирської області, Житомирський автомобільно-шляховий технікум, Комунальну установу «Трудовий архів» Попільнянської селищної ради Житомирської області. В жовтні 2025 року до суду від представника заінтересованої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області надійшли пояснення на заяву, в яких заінтересована особи залишила вирішення вимог заяви на розсуд суду. В листопаді 2025 року до суду від представника заінтересованої особи Попільнянського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області надійшла письмова заява, в якій було вказано про те, що заявниця не зверталась до відділу державної реєстрації актів цивільного стану з питанням внесення змін до актових записів, а також справи про встановлення факту належності особі, в тому числі свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану, судовому розгляду в окремому провадженні не підлягають. Заявник та її представник в судове засідання не з`явились, до суду подано заяви про розгляд справи без їх участі. Вимоги заяви підтримують та просять задовольнити. Представники заінтересованих осіб в судове засідання не з`явились. До суду надійшли заяви від Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Попільнянського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області про розгляд заяви без участі їх представників. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наведеної явки сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, вважає, що заява підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що заявник [PERSON] народилась [INFO] в смт Червоноармійськ Житомирської області, що підтверджується копією паспорта. Відповідно до копії свідоцтва про народження № [NUMBER] , було встановлено, що на бланку українського зразка було зафіксовано російською мовою, що « [PERSON] родилась [INFO] года в селе Червоноармейск Житомирской области». 28.06.1982 року було заповнено російською мовою трудову книжку [NUMBER] на «[PERSON]» (перекреслено), «[PERSON]» (перекреслено), [PERSON] , [INFO] . 27.02.1985 Житомирським автомобільно-дорожнім технікумом було видано [PERSON] Диплом [NUMBER] , відповідно до якого було встановлено, що заявниця вступила до технікуму в 1982 році та в 1985 році його закінчила. В матеріалах справи наявна копія диплому на українській мові, де прізвище заявниці зазначено « [PERSON] », а також на російській мові, де прізвище заявниці зазначено - « [PERSON] ». Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 15.05.2025, Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Попільнянського районного управління юстиції Житомирської області 27.04.1985 було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , та після реєстрації шлюбу прізвище дружині було присвоєно [PERSON] . [INFO] народився [PERSON] , та його батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, яе було оформлено російською мовою. 06.10.1995 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, та після його розірвання прізвище, останній, було присвоєно [PERSON] . 17.06.2000 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, після реєстрації якого прізвище дружині було присвоєно [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження. 19.05.2025 заявниця звернулась до Управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення їй пенсії за віком. 27.05.2025 рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області № 263040017785 заявниці було відмовлено в призначенні пенсії за віком. Зі змісту зазначеного рішення вбачається, що до загального страхового стажу не було зараховано періоди роботи згідно із трудовою книжкою [NUMBER] від 28.06.1982, а саме: період догляду за дитиною до трьох років, згідно зі свідоцтвом про народження, та періоди навчання із 01.09.1982 по 26.02.1985, згідно із дипломом, оскільки, була встановлена розбіжність в написанні прізвища заявниці в різних документах, а саме: у витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу зазначено [PERSON] , в свідоцтві про розірвання шлюбу зазначено [PERSON] , а в свідоцтві про шлюбу зазначено [PERSON] . Крім того, зі змісту архівної копії № 405 від 10.06.2025 та архівної довідки № 404 від 10.06.2025, які видані Комунальною установою «Трудовий архів» Попільнянської селищної ради Житомирської області, вбачається, що прізвище заявниці в період її роботи зазначено - « [PERSON] ». Відповідно до експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз Національної академії наук України № 056/1115-а від 19.06.2025, було встановлено, що прізвища [PERSON] та [PERSON] попри розбіжності в орфографічній фіксації в документах, є ідентичними, та виникли при міжмовних (українсько-російських і російсько-українських) перетвореннях. В обґрунтування вимог заяви, заявниця вказує, що наявність різного написання прізвища заявниці в свідоцтвах, виданих органами реєстрації актів цивільного стану, а також дипломі та архівних довідках унеможливлює належну реалізацію, останньою, права на пенсію, а тому вона вимушена звернутись до суду із даною заявою. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність вимог заяви, суд приймає до уваги те, що частиною 1 статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини другої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Заявниця звернулася із заявою до суду у порядку окремого провадження про встановлення належності їй правовстановлювальних документів, оскільки зазначене в них прізвище не збігається із прізвищем вказаним у її паспорті громадянина України. Спірні правовідносини щодо встановлення факту, що має юридичне значення регулюються гл. 6 розд. IV ЦПК України. Відповідно до ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Зокрема, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 315 ЦПК України, справи про встановлення належності особі паспорта, військового квитка, квитка про членство в об`єднанні громадян, а також свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану, судовому розгляду в окремому провадженні не підлягають. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.01.2024 у справі № 560/17953/21, суд першої інстанції помилково вказав, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення (належності правовстановлюючих документів), повинна розглядатися у порядку адміністративного судочинства. Аналіз цивільних процесуальних норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства (див., зокрема, постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28.08.2024 у справі № 522/7723/23, провадження № 61-492св24). У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.06.2019 у справі № 632/580/17 зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що: «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо, а тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів». Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 464/1107/21 (провадження № 61-8243св22), суддя відмовляє в відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (ч. 4 ст. 315 ЦПК України). Якщо під час розгляду справи в порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах. Тобто визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права. У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Аналогічні за змістом висновки щодо встановлення факту викладені в постановах Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 336/709/18-ц (провадження № 61-39374св18), від 15.04.2020 у справі № 302/991/19 (провадження № 61-1128св20), від 27.08.2020 у справі № 201/1935/20 (провадження № 61-8149св20), від 14.04.2021 у справі № 205/2102/19 (провадження № 61-872св21), від 28.04.2021 у справі № 520/19532/19 (провадження № 61-13709св20). У справі, яка є предметом розгляду, заявник звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, обґрунтовувала свої вимоги тим, що у виданих на її ім`я документах наявне різне написання її прізвища, та це було виявлено при зверненні заявниці до органу пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії. У зв`язку з зазначеним, заявниця фактично просить встановити факт належності їй документів, виданих в різний час, та які містять різне написання її прізвищ. Поруч із цим, варто вказати на те, що за вимогами ч. 3 ст. 315 ЦПК України, справи про встановлення належності свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану, судовому розгляду в окремому провадженні не підлягають, та заперечення заінтересованої особи в цій частині вимог заяви є слушними. Крім того, стороною заявника не надано суду будь-яких доказів звернення заявника до уповноважених органів реєстрації актів цивільного стану із вимогою внести зміни до актових записів в частині вірного зазначення прізвища заявника. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п.45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частинами 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Судом враховано, що заявниця немає іншої можливості встановити факт належності виданого їй диплому та виданих архівних документів з огляду на різний правопис та переклад її прізвища в різний час, а підтвердження факту приналежності цих документів, що містять суперечності, певній особі здійснюється саме в рамках окремого провадження про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку цивільного судочинства. З сукупності доказів, наданих заявником, вбачається, що в дипломі та архівних довідках наявне різне написання прізвища заявниці на російській та українській мовах («[PERSON]» - « [PERSON] », « [PERSON] » - « [PERSON] »), що не є суттєвою розбіжністю, проте, стало формальною причиною відмови у зарахуванні певних періодів до стажу при призначенні пенсії. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що встановлення факту належності диплому, архівної копії та архівної довідки, які мають різне написання її прізвища, має для заявника юридичне значення, оскільки, це необхідно для реалізації нею своїх пенсійних прав, підтвердити цей факт в позасудовому порядку не вбачається можливим, та обставини, на які посилається заявник в цій частині вимог заяви, знайшли своє підтвердження при розгляді справи, а тому суд приходить до висновку, що заява про встановлення факту належності диплому, архівної копії та архівної довідки є обґрунтованою, законною та такою, що підлягає задоволенню. Поруч із цим, суд вважає, що в задоволенні вимог заяви в частині встановлення факту належності заявнику витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00051232985 від 15.05.2025, свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 06.10.1995, свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 18.06.1988, свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 17.06.2000 року, - слід відмовити, оскільки, в силу приписів ч. 3 ст. 315 ЦПК України, вимоги про встановлення належності свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану, судовому розгляду в окремому провадженні не підлягають, докази відмови заявниці у внесенні відповідних змін компетентними органами реєстрації актів цивільного стану відсутні, а відтак стороною заявника обрано невірний спосіб захисту своїх прав, що свідчить про відсутність підстав для задоволення вимог заяви в цій частині. Враховуючи викладене, та

Outcome: partial