Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

У квітні 2025 року представник позивачки [PERSON] - адвокат Євдокимова Юлія Вікторівна звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 09.11.2023 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. За умовами договору позики [PERSON] 09.11.2023 надала [PERSON] у позику грошові кошти в сумі 200000,00 грн на строк до 18.01.2024. У випадку несвоєчасного повернення позики позичальник [PERSON] зобов`язувався сплатити пеню у розмірі 2 % за день користування коштами від суми несвоєчасно повернутих коштів. 09.11.2023 [PERSON] передала, а позичальник [PERSON] отримав 200000,00 грн, про що свідчить підпис останнього. В день настання строку виконання зобов`язання 11.01.2024 позичальник зобов`язання щодо повернення позики не виконав. Тому відповідно до умов договору представник позивачки просила стягнути суд з відповідача суму позики в розмірі 200000,00 грн тіло кредиту та 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України 7463,51 грн, понесені нею при поданні позову до суду. Ухвалою Семенівського району суду Полтавської області від 29.04.2025 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином. (а.с. 197-198). Представник позивачки - адвокат Євдокимова Ю.В. в судовому засіданні просила позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві, враховуючи часткову сплату заборгованості в розмірі 11000,00 грн. Відповідач [PERSON] в судове засідання 03.02.2026 не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. В судовому засіданні 17.12.2025 проти позовних вимог заперечив, зазначив, що фактично отримав в борг лише 10000,00 грн, хоча факт написання даної розписки підтвердив. Представник відповідача - адвокат Добринь Я.О. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що розписка не містить вимоги повернення у зазначений строк усієї суми боргу, відсутні докази передачі відповідачу коштів у сумі 200000,00 грн. Фактично відповідач отримав від позивачки 10000,00 грн, які повернув. Також мотиви відмови виклав у письмовому відзиві на позов, згідно якого вказав, що розпискою не визначено обов`язку відповідача повернути грошові кошти, а також не зазначено особу, на користь якої він має виконати зобов`язання, не вказано жодного порядку повернення грошових коштів. Зазначене в свою чергу взагалі унеможливлює визнання долученого позивачем документу, як договору позики. Також позивачем зазначено, що відповідач мав повернути кошти до 18.01.2024, в той час як в розписці зазначено «відсоток прострочення коштів до 11.01.24 зобов`язуюсь сплатити пеню в розмірі 2 % за день користування коштами». Тобто, з умов договору позики вбачається, що строк сплати штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання настає раніше терміну виконання основного зобов`язання. Наведене свідчить про недійсність зазначеної умови. Крім цього розрахунок 3 % річних нібито простроченої суми охоплює період з 12.01.2024 по 10.04.2025, тобто починає відлік раніше, аніж настав строк виконання основного зобов`язання 18.01.2024, що не відповідає вимогам законодавства. Тому зазначив, що позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів, а долучений ним документ, іменований розписка, не підтверджує наявність між сторонами договірних зобов`язань позики, а містить натомість суперечливі відомості (а.с. 25-27). Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 09.11.2023 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується власноручною розпискою останнього, факт написання якої відповідач підтвердив. Дослідивши розписку, встановлено, [PERSON] отримав від [PERSON] у борг для вирішення особистих потреб 200000,00 грн в термін до 18.01.2024. У випадку несвоєчасного повернення позики зобов`язувався сплатити пеню у розмірі 2 % за день користування коштами від суми несвоєчасно повернутих коштів. (а.с. 5, 81). Відповідач підтвердив, що розписку написав добровільно, без будь-якого примусу чи тиску, до правоохоронних органів з приводу примушування до написання розписки саме такого змісту не звертався. Позичальник свої зобов`язання щодо повернення позики належним чином не виконав, лише частково повернув позивачці кошти в сумі 11000,00 грн, що підтверджується випискою АТ КБ «ПриватБанк» від 13.01.2026 (а.с. 191, 192). Відповідно до вимог пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Цивільні обов`язки згідно з вимогами частини 1 статті 14 ЦК України виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України). Стаття 626 ЦК України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями статей 638, 639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо сторони домовилися укласти договір в певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 520/5889/18. За своєю суттю договір та розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, що підтверджують укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позивачем доведено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується власноручною розпискою відповідача, якою останній зазначив, що отримав від [PERSON] в борг для вирішення особистих потреб 200000,00 грн до 18.01.2024. Розписка відповідачем написана добровільно, що було підтверджено останнім у судовому засіданні. Відповідачем [PERSON] та його представником адвокатом Добринь Я.О. доказів на спростування укладення зазначеного договору позики не надано. Твердження представника відповідача, що розписка не місить зобов`язання щодо повернення усієї суми боргу, не відповідає дійсному змісту та суті розписки. Відповідачем здійснено часткове повернення коштів позивачці в розмірі 11000, 00 грн, що підтверджується виписки АТ КБ «ПриватБанк» від 13.01.2026. З урахуванням повернутої суми позики заборгованість становить 200000,00-11000,00 =189000,00 грн. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що зобов`язання щодо повернення позики не виконано повністю, хоча строк його виконання настав 19.01.2024, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки щодо повернення їй боргу за договором позики від 09.11.2023 та 3 % річних від простроченої суми підлягають частковому задоволенню, а саме: 189000,00 грн сума позики, 7068,08 грн - 3 % річних від простроченої суми (189000,00*3%/365*455), що разом становить 196068,08 грн. Згідно з п. 3 ч. 2 ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог. Позивачкою при подачі позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 2074,63 грн та заявлено позовні вимоги про стягнення 207463,51 грн. Враховуючи часткове задоволення позову на суму 196068,08 грн, що становить 95% від ціни позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1970,90 грн ( 2074,63 грн*95%). На підставі викладеного,

Outcome: partial