Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

Представник позивача [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 21 серпня 2020 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] виконавчим комітетом Боронявської сільської ради Хустського району Закарпатської області зареєстровано шлюб, актовий запис № 14. 14 червня 2023 року Хустським районним судом за позовом [PERSON] шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Від даного шлюбу у сторін дітей не народилося. Після реєстрації шлюбу, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] усно домовилися з [PERSON] , жителькою [ADDRESS] про продаж їм для спільного проживання житлового будинку, житловою площею 32, 4 м2, загальною площею 62,3 м2, з господарськими побудовами і спорудами: ганок бетонний, сарай з саману, вбиральня, огорожа та земельної ділянки площею 0,1200 га, кадастровий номер: 2125381000:01:001:0297, які розташовані за адресою: [ADDRESS] за ціною 10 000 доларів США. На той час подружжя коштів для купівлі будинку та земельної ділянки не мали, а тому домовилися з продавцем [PERSON] , що будуть виплачувати частинами домовлену вартість будинку та земельної ділянки в розмірі 10 000 доларів США та після повної виплати домовленої суми, продавцем [PERSON] буде укладено договір-купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки з покупцями [PERSON] та [PERSON] . На виконання усної домовленості з продавцем [PERSON] , подружжя [PERSON] та [PERSON] виїхали до Чеської республіки, де працювали на різних роботах та кожний отримували доходи, які відповідачка [PERSON] передавала частинами продавцю [PERSON] , як оплату за будинок та земельну ділянку. Водночас подружжя здійснювало ремонтні роботи в будинку для придатності його для проживання сім`ї. Частину будівельних робіт на будинку позивач [PERSON] виконував особисто разом зі своїм батьком, ними виконані роботи по заміні та зведенні даху на будинку, влаштування бетонних стяжок та підлоги в кімнатах будинку. Інші ремонтні будівельні роботи на будинку замовляла та оплачувала [PERSON] зі спільних коштів. В кінці 2024 року позивач [PERSON] прибув додому з Чеської республіки і дізнався, що відповідачка [PERSON] в 2023 році звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу між ними, та після розірвання шлюбу вона уклала договір купівлі-продажу з продавцем [PERSON] житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою [ADDRESS] . Позивач вважає, що житловий будинок та земельна ділянка, які знаходяться за адресою [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки таке майно придбане за спільні кошти за час їхнього перебування в шлюбі та бажає поділити майно між ним і відповідачем в 1/2частці кожному. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представником позивача [PERSON] подано до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та представника, позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Причини її неявки суду невідомі. [PERSON] своїм процесуальним правом подати відзив на позов не скористалася. Заяв чи клопотань на адресу суду не направляла. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України уразі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ст.223, 280, 281 Цивільного процесуального кодексу України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи не заперечує і представник позивача. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони уклали шлюб, який був зареєстрований 21 серпня 2020 року у виконавчому комітеті Боронявської сільської ради Хустського району Закарпатської області за актовим записом№ 14. Після державної реєстрації шлюбу [PERSON] обрала прізвище чоловіка [PERSON] . 14 червня 2023 року Хустським районним судом у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] шлюб між ними розірвано. 24 липня 2023 року відповідачка [PERSON] через свого представника [PERSON] як покупець уклала із продавцем [PERSON] , жителькою [ADDRESS] нотаріально посвідчений договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,1200 га, кадастровий номер: 2125381000:01:001:0297, та розташований на цій земельній ділянці житловий будинок житловою площею 32,4 м2 та загальною площею 62,3 м2 з господарськими прибудовами і спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] за ціною 322 850,00 грн. Договір купівлі продажу від 24 липня 2023 року нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Лабанц Оленою Юріївною та зареєстровано в реєстрі за № 1035. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] здійснила купівлю земельної ділянки та житлового будинку з господарськими прибудовами і спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] через невеликий проміжок часу після розірвання шлюбу, що ставить під сумнів використання особистих коштів відповідачкою для купівлі цього нерухомого майна, і навпаки, підтверджує факт використання сімейних коштів обох сторін на придбання будинку. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Згідно із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 р. у справі № 771/2302/18, «статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідачка до суду нез`явилася, відзиву на позовну заяву до суду особисто чи через представника не подала, а тому у справі відсутні будь-які докази на підтвердження того, що житловий будинок та земельна ділянка відповідачкою придбані за особисті кошти. Оскільки позивач заявляє про право спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , а відповідачкою не доведено належними та допустимими доказами, що купівлю вказаного нерухомого майна здійснено за її особисті кошти, отже відповідачкою не спростовано презумпцію спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно. За наведених обставин, суд вважає, що житловий будинок та земельна ділянка, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , яке підлягає поділу між ними. Згідно ч.1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За змістом частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин судом враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Відповідно до статей 77-80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми. Суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо доказів у підтвердження того, що спірний будинок та земельна ділянка повинні належати сторонам на праві спільної сумісної власності. Крім того, суд при вирішенні спору вважає за необхідне зазначити наступне. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони відповідного правовідношення. Так, принцип добросовісності це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зазначений принцип лежить в основі доктрини «venirecontrafactumproprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «nonconceditvenirecontrafactumproprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Згаданий принцип римського права «venirecontrafactumproprium» є вираженням «equitableestoppel» однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на «principlesoffraud» та є спрямованою на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 307/2463/15-ц (провадження № 61-16959св20). В даному випадку поведінка відповідачки після домовленостей із позивачем про придбання будинку на праві спільної сумісної власності подружжя суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, оскільки така поведінка відповідачки не відповідає попереднім домовленостям. Дії відповідачки після домовленості із позивачем поставили позивача у невигідне становище, оскільки такі дії позбавили позивача власності. За таких обставин позовні вимоги є обґрунтованими, а порушені права позивача підлягають захисту. Згідно ч. ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем понесені та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 825,50 грн. Ураховуючи, що позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 825,50 грн.

Outcome: approved