Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

У січні 2018 року Печерської районної державної адміністрації звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) про витребування майна з чужого володіння. У обґрунтування вказано, що нежитлове приміщення площею 102,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , вибуло із володіння Київської міської ради та Печерської райдержадміністрації, як органу, якому вищезазначене майно передане до сфери управління, незаконно та без відповідної на те волі. На підставі викладеного просили суд витребувати вказане нежитлове приміщення з володіння громадян [PERSON] і [PERSON] . Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.03.2018 року відкрито провадження за правилами позовного (загального) провадження та призначено підготовче засідання. 16.04.2018 року в судовому засіданні представником відповідача 1 було подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, останній заперечує проти вимог позову. 10.05.2018 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив. 17.05.2018 року на адресу суду від представника відповідача 1 надійшли заперечення на відповідь на відзив. 15.08.2018 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.08.2018 року об`єднано в одне провадження справу за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №6 в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про витребування майна та цивільну справу за позовом Печерської районнох державної адміністрації до [PERSON] , [PERSON] про витребування майна, присвоївши цивільній справі № 757/380/18-ц. 16.04.2019 року на адресу суду від представника третьої особи надійшли пояснення. 02.07.2020 року на адресу суду від представника відповідача 1 надійшло клопотання про залишення позовної заяви без руху. 02.07.2020 року на адресу суду від представника відповідача 1 надійшло клопотання про залучення продавця до участі у справі в якості третьої особи. 02.07.2020 року на адресу суду від представника відповідача 1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі. 02.07.2020 року на адресу суду від представника відповідача 1 надійшло клопотання про залишення заяви без розгляду. 22.03.2021 року на адресу суду від представника відповідача 1 надійшло клопотання про залишення заяви без розгляду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.03.2021 року у задоволенні заяви представника Печерської районної в м. Києві Державної адміністрації про забезпечення позову у цивільній справі № 757/360/18-ц - відмовлено. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.03.2021 року занесеною до протоколу судового засіданні відмовлено представнику відповідача 1 у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.03.2021 року занесеною до протоколу судового засіданні відмовлено представнику відповідача 1 у задоволенні клопотання про залишення позову без руху. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.03.2021 року занесеною до протоколу судового засіданні відмовлено представнику відповідача 1 у задоволенні клопотання про залучення третьої особи. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.03.2021 року занесеною до протоколу судового засіданні відмовлено представнику відповідача 1 у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.03.2021 року занесеною до протоколу судового засіданні відмовлено представнику відповідача 1 у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. 19.04.2021 року на адресу суду від Печерської окружної прокуратури м. Києва надійшов лист з відомостями про правонаступництво. 03.11.2021 року на адресу суду від представника відповідача 1 надійшла заява про застосування строку позовної давності. 02.11.2023 року від Печерської окружної прокуратури міста Києва надійшли пояснення, відповідно до змісту яких, представник заперечував проти застосування строку позовної давності. 26.02.2025 року на адресу суду від представника відповідача 1 надійшли додаткові пояснення у справі. 11.11.2025 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів по справі. У судовому засіданні представники позивачів вимоги позову підтримали, просили задовольнити. У судовому засіданні представник третьої особи вимоги позову підтримала, просила задовольнити. Інші сторони у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, враховуючи тривале перебування справи у провадженні суду, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність інших сторін, на підставі наявних в ній доказів. Суд заслухавши сторону позивачів, представника третьої особи, дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступного висновку. Судовим розглядом встановлено, що у ході досудового розслідування кримінального провадження № 42016101060000031 від 12.02.2016 року встановлено, що нежитлове підвальне приміщення по [ADDRESS] , яке належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, вибуло із її володіння без волі власника. Установлено, що будинок [ADDRESS] включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва згідно з рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва». Згідно рішення Київської міської ради від 22.05.2013 року № 359/9416 «Про внесення змін у додаток 6 до рішення Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» нежитлове приміщення площею 103 кв.м. у житловому будинку № 13 літ. «Б» є об`єктом комунальної власності міста Києва. За інформацією КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» від 19.10.2016 року № 432-4907 вказане нежитлове підвальне приміщення Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Печерськжитло» з 18.02.2008 року по 16.12.2008 року надавалося в оренду ТОВ «Алві». У зв`язку з відмовою орендодавця від оренди вказаного приміщення, про що комунальним підприємством повідомлено товариство листом від 11.12.2008 року № 1984, складено відповідний Акт 30.12.2008 року про зняття з бази даних та нарахування орендаря ТОВ «Алві». У подальшому вказане приміщення рахується як вільне. Відповідно до рішення Київської міської ради від 12.07.2012 року № 717/8054 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 31.03.2011 № 100/5487 «Про програму приватизації комунального майна територіальної громади міста Києва на 2011-2012 роки» доповнено додаток № 1 до рішення Київської міської ради від 31.03.2011 року № 100/5487 п.п. 110 нежилі приміщення площею 108,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS], внесено в перелік об`єктів групи А, які підлягають приватизації шляхом викупу. Разом з тим, згідно інформації, наданої Департаментом комунальної власності м. Києва від 14.12.2016 року № 062/11/10-12693, приватизація зазначеного об`єкту не здійснювалась. Згідно інформації, наданої Київським міським бюро технічної інвентаризації № 15288 (И-2016) від 05.12.2016 року за даними інвентаризаційної справи адреси будинку [ADDRESS] є тотожними. Крім цього, нежила група приміщень № 25 в підвалі будинку 13 літ. «Б» по [ADDRESS] в матеріалах інвентаризаційної справи мали загальну площу 108,9 кв.м. та 103,0 кв.м. Крім цього, згідно інформації, наданої Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією від 07.12.2016 року № 105/02-20783/13 на балансі Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» перебувають нежитлові приміщення на [ADDRESS] загальною площею 102,7 кв.м. без урахування коридору площею 5,8 кв.м. згідно до плану за поверхами на будівлю літера «Б» на [ADDRESS] , виготовленого Київським бюро технічної інвентаризації від 18.11.2012 року. Згідно плану за поверхами, виготовленого Київським міським бюро технічної інвентаризації від 25.05.2007 року на будівлю літера «Б» на [ADDRESS] , площа вищевказаного приміщення зазначена з урахуванням коридору площею 5,9 кв.м., та всього склала 108,9 кв.м. Представник позивача вказує, що, нежитлове приміщення по [ADDRESS] загальною площею 102,7 кв.м. є комунальною власністю, належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради та перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва». У той же час досудовим розслдуванням встановлено, що 14.01.2016 року при обстеженні території майстром технічної дільниці ЖЕД «Хрещатик» виявлено проведення ремонтно-будівельних робіт у вищевказаному нежитловому приміщенні. Крім цього, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.05.2016 року № 60173790 державним реєстратором приватним нотаріусом Морозовим Г.В. на підставі договору купівлі-продажу від 29.12.2015 року, укладеного між продавцем [PERSON] з однієї сторони та покупцями [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони, право власності на нежитлове приміщення площею 102,7 кв.м. по [ADDRESS] , зареєстровано за кожним покупцем в рівних частках по 2. У ході досудового слідства встановлено, що [PERSON] придбав спірне майно у ТОВ «Атлантіс Оушн» на підставі договору купівлі-продажу № 2462 від 29.12.2015 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Морозовим Г.В. ТОВ «Атлантіс Оушн» придбало вказане майно у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 17.04.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Щур О.І. за № 309. Відповідно до вказаного договору продавець [PERSON] набув право власності на спірне майно на підставі свідоцтва на право власності на нежитлові приміщення серії НB № 010006032-1, видане Головним управлінням з питань майна Київської міської державної адміністрації, на підставі наказу «Про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна за № 897-В від 05.08.2003, та зареєстроване «Київським міським бюро технічної інвентаризації» у реєстровій книзі № 95П-10, за реєстровим № 5914-17 від 28.08.2003 року. Проте, відповідно до листа Департаменту комунальної власності м. Києва від 11.01.2017 року за № 06/02/08-185 оформлення та видача свідоцтва на право власності на вказане нерухоме майно Департаментом, що є правонаступником Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), не здійснювалось. Наказ Головного управління від 05.08.2003 року № 897-В «Про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна» Департаментом не видавався. Згідно листа Київського міського бюро технічної інвентаризації від 04.02.2016 № 1281 (И-2016) зазначене у договорі свідоцтво на право власності в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності» не реєструвалося. Крім того, відповідно до матеріалів справи, Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією 14.09.2016 року отрмано службову записку КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва», в якій зокрема, йшлося про факт підроблення свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення загальною площею 102,7 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує, що житловий будинок [ADDRESS] з вбудованими нежитловими приміщеннями, відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві», як майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, переданий до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації. Даний будинок, на підставі розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 20.09.2013 № 509 «Про перезакріплення майна, що перебуває в комунальній власності територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації», перебуває на балансовому утриманні комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва». 3 інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.09.2017 вбачається, що нежитлове приміщення загальною площею 102,7 кв.м в будинку [ADDRESS] перебуває в приватній власності громадян [PERSON] і [PERSON] на підставі договору купівлі продажу нежитлового приміщення виданого 29.12.2015 серія та номер 2471. 3 інформаційної довідки також стало відомо, що реєстрація об`єкту нерухомого майна за адресою, зазначеною вище, з відкриттям розділу відбулась 17.04.2015 на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: б/н, видане 05.08.2003, видавник: Київська міська державна адміністрація, власник [PERSON] Печерська районна в місті Києві державна адміністрація звернулася листом від 13.10.2017 №105/01-2471/В-10 до Департаменту комунальної власності м. Києва щодо надання інформації стосовно видачі свідоцтва про право власності серія та номер: [NUMBER] , видане 05.08.2003 року на ім`я [PERSON] на нежитлові приміщення площею 102,7 кв.м за адресою: [ADDRESS] (на підставі наказу за №897-В від 05 серпня 2003 року). Листом від 21.11.2017 №062/02/08-11183 Департамент комунальної власності м. Києва повідомив, що Департамент, який є правонаступником Головного управління комунальної власності м. Києва, свідоцтво про право власності за вищевказаними реквізитами не видавав. Також листом від 15.01.2016 № 062/10/13-325 Департамент комунальної власності повідомив КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва», що рішенням Київської міської ради від 12 липня 2012 року № 71718054 до Програми приватизації комунального майна територіальної громади міста Києва шляхом продажу на аукціоні включені нежилі приміщення на [ADDRESS], загальна площа яких складає 102,7 кв. м. Департамент комунальної власності м. Києва приватизації вказаних нежилих приміщень не здійснював. Отже, враховуючи вищевикладене, позивачі вважають, що нежитлове приміщення площею 102,7 кв. м за адресою: м. Київ, [ADDRESS] літ.Б вибуло із володіння Київської міської ради та Печерської райдержадміністрації, як органу, якому вищезазначене майно передане до сфери управління, незаконно та без відповідної на те волі. Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. У комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування (ст.ст. 325, 327 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Поряд із цим, статтею 331 ЦК України встановлений порядок набуття права власності на новостворене майно, згідно якого право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до положень ст.ст. 2, 5 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень , державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону. Право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності чи інше речове право на земельну ділянку, на якій вони розташовані. Право власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини, в яких вони розташовані. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (ст. 386 ЦК України). Згідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). За змістом п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Для застосування статті 388 ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є власником нерухомого майна, тобто особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача. Таким чином, предмет доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні. У своїй постанові від 23.05.2018 по справі №916/1166/17 Верховний Суд вказав, що право на витребування майна з чужого незаконного володіння має виключно особа (власник, який не володіє), яка має відповідні правовстановлюючі документи, що беззаперечно підтверджують належність їй конкретно визначеного майна, яке було незаконно привласнено іншою особою (не власник, який володіє). Натомість правомірність набуття відповідачем права власності на спірне майно презумується в силу ст.ст. 321, 328 ЦК України. Оскільки позивачем не доведено наявності у міської ради речових прав на спірне нерухоме майно, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню, адже позивачем не надано, і відповідно, матеріали справи не містять правовстановлюючих документів або інших доказів, які б свідчили про набуття права власності на спірне майно саме позивачем, тож порушення прав останнього у даних спірних правовідносинах не доведено, що виключає застосування до таких правовідносин положень ст. 388 ЦК України, тому суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у зв`язку недоведеністю позовних вимог. Недоведеність наявності у територіальної громади речових прав на спірне майно, а саме наявності стосовно квартири статусу комунальної власності, є підставою для відмови у задоволенні позову, що узгоджується із правовим висновком викладеним в постанові Верховного Суду від 06.12.2021 у справі №761/31796/19. Частиною 3 ст. 2 ЦПК України змагальність сторін та диспозитивність віднесено до основних засад (принципів) цивільного судочинства. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Згідно зі статтею 143 Конституції України територіальна громада міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності. Відповідно до частини першої статті 10 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно зі статтею 172 ЦК України територіальна громада набуває і здійснює цивільні права та обов`язки у межах їхньої компетенції, встановленої законом. За змістом ч. 5 ст. 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Звертаючись до суду з відповідним позовом представники позивачів стверджують, що спірне нежитлове приміщення належить до комунальної власності, вибуло із володіння власника не з його волі іншим шляхом і відповідно нерухоме майно має бути витребуване від останнього власника на користь територіальної громади. За таких обставин, сторона позивача мала належним чином довести той факт, що квартира дійсно належить до комунальної власності територіальної громади. На підставі наявних у справі належних доказів, судом встановлено, що право комунальної власності на спірне нежитлове приміщення не реєструвалось, разом з тим, реєстрація права власності на вказане нежитлове приміщення зареєстроване за відповідачами. Як зазначив у своїй постанові від 06.06.2019 року Верховний Суд (справа №468/1375/15-ц), згідно вимог ЦПК України, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. Стосовно відповідачів, які набули спірне нежитлове приміщення, слід зазначити наступне. Набувач визнається недобросовісним, якщо він знав чи повинен був знати, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати, тобто якщо знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння. Відповідно до положень ч. 5 ст. 12 ЦК України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Отже, фактично за змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто набувач уважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. У суду відсутні підстави для обґрунтованого висновку про те, що відповідачі можуть бути недобросовісними набувачами. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Безпідставне втручання держави у право власності є порушенням указаних норм. За наведених вище обставин, у даному випадку позивачами не доведено належними, допустимими та достатніми доказами, факту набуття територіальною громадою речових прав на спірне нерухоме майно, що воно, на час укладення договору купівлі-продажу відповідачами, належало до комунальної власності, хоча указане є його процесуальним обов`язком у силу положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України. Крім того, позивач зазначає в позовній заяві, що право власності на зазначений ним об`єкт нерухомого майна було зареєстровано за власником, [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, видане 05.08.2003 року Київською міською державною адміністрацією. При цьому, не посилається на будь-які докази, які б спростовували виникнення права власності на вказане майно за вказаною особою. Будь-якого позову до вказаної особи, яка є першим набувачем спірного майна, в якому б заявлялась вимога про визнання недійсним угоди внаслідок якої майно вибуло з володіння територіальної громади міста Києва та наявність якої підтверджується свідоцтвом про право власності не заявлено. Копії зазначеного в позові свідоцтва про право власності не надано, клопотання про витребування його оригіналу від особи у якої зберігається такий оригінал не заявлено. Листування з Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) в якому Департамент повідомляє, що ним не видавалось свідоцтво про право власності НВ №010006032-1 від 05.08.2003 року на ім`я [PERSON] на нежитлові приміщення площею 102,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (на підставі наказу за №897-В від 05 серпня 2003р.) не є достовірним і допустимим доказом, оскільки Департаменту, як вбачається з матеріалів позову, на час видачі такого свідоцтва ще не існувало. З позовної заяви вбачається, що [PERSON] набув право власності на нежитлове приміщення площею 102,7 кв.м. по [ADDRESS] , оскільки отримав свідоцтво про право власності на нього, а отже мав законні підстави для його наступного продажу. Позивач жодним чином не обґрунтовував коли саме та за яких обставин вказане нерухому майно незаконно вибуло з володіння власника, Територіальної громади міста Києва. Адже з матеріалів справи, наданих суду позивачем, вбачається, що спірне нерухоме майно на момент його продажу [PERSON] було зареєстровано за ним в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі Свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення, виданого 05.08.2003 року, Київською міською державною адміністрацією. При цьому позивач не заявив позовної вимоги про визнання недійсним правочину внаслідок вчинення якого відбувся перехід прав на нерухоме майно до [PERSON] згідно вказаного свідоцтва, як і не заявив вимог про визнання Свідоцтва про право власності на спірні нежитлові приміщення недійсним. Оскільки свідоцтва про право власності на спірні нежитлові приміщення позивачем суду не надано, то встановити в порядку цивільного судочинства відповідність вказаного документу, який, судячи з його змісту зазначеного в позовній заяві, виданий уповноваженим на час його видачі органом, вимогам законодавства України та його справжність чи несправжність не представляться можливим. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Такі правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові (правові висновки Верховного Суду у постановах від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19). Крім того, матеріали справи не містять результатів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42016101060000031. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем невірно обрано спосіб захисту, а як наслідок про відмову у задоволенні позовних вимог. Щодо заяви представника відповідача 1 про застосування строків позовної давності щодо позивних вимог, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки наявні підстави для відмови у позові по суті вимог, судом питання про застосування строків позовної давності не розглядається. Статтями 316, 317, 319 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed