Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

19 листопада 2025 позивач ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернулось до суду з даною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 18.12.2022 між ТОВ «Мілоан» та відповідачем [PERSON] був укладений Договір про споживчий кредит № 100127546, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 3000 грн. строком на 100 днів зі сплатою процентів та комісії за користування кредитом. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредиту, сплаті процентів та комісії належним чином не виконав, має заборгованість, яка на дату звернення до суду з позовною заявою становить 12 270 грн. та складається з наступних сум: 3000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 8700,00 грн. - заборгованість за процентами; 570,00 грн. - заборгованість за комісією. 29.03.2023 між ТОВ «Мілоан» та позивачем ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було укладено Договір відступлення прав вимоги №94-МЛ згідно якого до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» перейшло право грошової вимоги за Договором про споживчий кредит № 100127546 від 18.12.2022. На підставі викладеного, позивач ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на їх користь заборгованість за Договором про споживчий кредит № 100127546 від 18.12.2022 в розмірі 12 270, 00 грн. Ухвалою суду від 02 грудня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач про розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін судом повідомлявся належним чином, але відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦПК України, в установлений судом строк, не подала суду заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, також не подав до суду відзив на позовну заяву. У зв`язку з чим, на підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18.12.2022 між ТОВ «Мілоан» та відповідачем [PERSON] був укладений Договір про споживчий кредит № 100127546, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 3000 грн. строком на 100 днів зі сплатою процентів та комісії за користування кредитом. Відповідно до платіжного доручення № 56097922 ТОВ «Мілоан» переказало Богаченку А.С. 3000,00 грн. на кредитний рахунок [NUMBER] . Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Факт укладення Договору про споживчий кредит № 8319292 від 24.12.2022 та отримання кредитних коштів під час розгляду справи відповідачем [PERSON] не спростовувався. Згідно частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку . Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч.1 ст.510 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч.3 ст.512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг. 29.03.2023 між ТОВ «Мілоан» та позивачем ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було укладено Договір відступлення прав вимоги №94-МЛ згідно якого до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» перейшло право грошової вимоги за Договором про споживчий кредит № 100127546 від 18.12.2022. Згідно ч.1 ст. 1048, ч.2 ст. 1056-1 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та визначається залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частина 1ст.612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідач [PERSON] свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів, сплати відсотків та комісії за користування кредитом належним чином не виконує, має заборгованість яка на дату звернення до суду з позовною заявою становить 12 270 грн. та складається з наступних сум: 3000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 8700,00 грн. - заборгованість за процентами; 570,00 грн. - заборгованість за комісією. Розмір заборгованості під час розгляду справи відповідачем не спростовувався, а тому суд не входить в обговорення правильності її нарахування. Згідно ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник незвільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Оскільки, відповідач [PERSON] своєчасно та належним чином свої зобов`язання по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом не виконала, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, слід зазначити наступне. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Позивачем було понесені судові витрати в розмірі 2422,40 грн. сплаченого судового збору та 8000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Оскільки, позовну заяву задоволено, судові витрати в розмірі 2422,40 грн. сплаченого судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн., то слід зазначити наступне. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі 904/4507/18. Як видно з Акту наданих послуг від 29.03.2023, вартість наданих послуг становить 8000 грн. . Чинне процесуальне законодавство встановило такіосновні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, застаттею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно). При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо. У постановах Верховного Суду у справі №905/1795/18 та у справі №922/2685/19 вказано, щосуд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved