Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

Позивач, в інтересах якої діє представник, звернулася до суду з вказаним позовом, на обґрунтування якого зазначивши, що між [PERSON] та [PERSON] 21.09.2016 було зареєстровано шлюб, проте, сімейне життя з відповідачем не склалося, фактичні шлюбні відносини тривали декілька місяців, та тривалий час разом вони не проживали. Кожен з них мав власні доходи та здійснював придбання на праві приватної власності. 19.02.2020 між ними було укладено шлюбний договір. Вказаним договором було встановлено режим роздільної власності подружжя, як на майно, що вже перебуває у їх власності, так і на майно, що буде набуте ними в майбутньому. Відповідно до п. 1.4 договору, майно, яке належить одному із подружжя, не може бути визнано їх спільною сумісною власністю навіть у випадку, коли за рахунок спільних трудових чи грошових затрат воно істотно збільшилося у своїй вартості. Пунктом 1.6 договору передбачено, що особистою власністю кожен із подружжя, володіє, користується та розпоряджається на власний розсуд, вчиняє будь-які дії щодо свого майна, не погоджуючи питання із чоловіком чи дружиною. Укладання правочинів щодо такого майна не потребує нотаріально засвідченої згоди другого з подружжя, прибутки за такими угодами подружжя не визнає спільною сумісною власністю. 27.04.2017 на підставі договору купівлі - продажу [PERSON] прийняла у ТОВ «СЛАВТРЕЙД БРАВО» у власність 1/2 частку магазину-офісу, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Згідно п. 2 договору продаж 1/2 частки зазначеного нерухомого майна вчиняється за ціною 270000. На підставі договору купівлі-продажу від 28.04.2017 року, [PERSON] прийняла у власність іншу 1/2 частку вищевказаного магазину-офісу. [PERSON] мала можливість і придбала вказане майно за особисті кошти, які вона набула до укладення шлюбу.07.02.2020 [PERSON] подарувала [PERSON] , належний їй магазин-офіс, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Отже, [PERSON] є добросовісним набувачем зазначеного майна.В провадженні Слов`янського міськрайонного суду перебувала цивільна справа № 243/2262/20 за позовною заявою ТОВ «Фінансова компанія «Континенталь фінанс» до [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи на стороні відповідачів [PERSON] про визнання договору дарування магазину-офісу, що знаходиться за адресою [ADDRESS] недійсним, однак ТОВ «Фінансова компанія «Континенталь фінанс» звернулося до суду з заявою про залишення позовної заяви без розгляду. Залишення позовної заяви без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому. Оскільки третіми особами в будь-який час може знову оспорюватися право особистої приватної власності позивача, тому його захист можливий лише в судовому порядку. Просить визнати 1/2 магазину-офісу загальною площею 735,5 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] з часу укладення договору купівлі-продажу від 27.04.2018 та 1/2 магазину-офісу загальною площею 735,5 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , особистою приватною власністю [PERSON] з часу укладення договору купівлі-продажу від 28.04.2017 до моменту укладення договорів дарування від 07.02.2020. Представник позивача в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві. Вважала можливим розглянути справу у відсутності позивача. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі та вказав, що він з позивачкою тривалий час спільно не проживає, у кожного окремий бюджет, а тому, [PERSON] мала кошти для набуття права приватної власності на спірне майно. Так саме, [PERSON] без його згоди та дозволу мала право подарувати спірне майно їх синові. У 2016 році він та позивачка, під тиком спільних дітей та унуків, уклали шлюб, який носив формальний характер та був обумовлений емоційним станом. Також, вказав про наявність не вирішеного майнового спору до нього з боку Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Континенталь фінанс». Третя особа [PERSON] у судовому засіданні вказав, що позивач є його матір`ю, відповідач батьком. Батьки періодично проживали то разом то окремо. Матір все життя працювала приватним підприємцем, мала стабільний окремий дохід, як і батько. Будівля спірного магазину-офісу належала матері та у зв`язку з виїздом за кордон матір подарувала йому це приміщення. Матір купила спірне приміщення на доходи від своєї підприємницької діяльності. Зазначає, що він добросовісно набув право власності на спірне приміщення, подальші судові засідання просив розглядати без його участі. Представник третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Континенталь фінанс», до судового засідання не з`явився, надав письмові пояснення, згідно яких вважає, що даний позов поданий з метою перешкоджання в погашенні [PERSON] боргу ТОВ «Фінансова компанія «Континенталь фінанс», який стягується в межах виконавчого провадження. Вказує, що рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі №1/18 від 23.04.2018 позов ТОВ «Південний фінансовий партнер» (новий кредитор ТОВ «Фінансова компанія «Континенталь фінанс») до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено у повному обсязі, стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Південний фінансовий партнер» заборгованість за кредитним договором №459Ю від 25.09.2013 у сумі 19 999 997,28 грн; та третейський збір у сумі 25 500 грн. В подальшому було видано виконавчий лист та приватним виконавцем виконавчого округу Донецької області Чернецьким Ю.Д. 25.10.2018 відкрито виконавче провадження №57531065. Всі вчинені приватним виконавцем заходи щодо примусового виконання виконавчого документа до позитивного результату не призвели, оскільки боржник [PERSON] умисно ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням. Так, у лютому 2020 ТОВ «Південний фінансовий партнер» стало відомо про відчуження дружиною [PERSON] [PERSON] на користь сина [PERSON] частки спірного приміщення магазину офісу. Крім того, інше своє майно вона подарувала своїй доньці - [PERSON] . В подальшому ці договори були скасовані судами за позовами ТОВ «Південний фінансовий партнер». Крім того, вищевказаними рішеннями чітко встановлені обставини, що відповідне майно є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , та його відчуження на користь [PERSON] було здійснено з метою уникнення погашення боргу [PERSON] перед кредитором ТОВ «Фінансова компанія «Континенталь фінанс». Отже, у справах № 366/179/20 та № 760/6214/20 Верховним судом встановлені обставини, що все майно яке зареєстроване [PERSON] є спільним майном подружжя. Наполягав, що [PERSON] навмисно здійснила відчуження всього свого майна на користь доньки [PERSON] та [PERSON] та ці всі правочини були укладені за згодою [PERSON] , оскільки до укладення даних правочинів він був одним із співвласників всього цього нерухомого майна. Договори дарування спірного майна відбулись саме після звернення (16.10.2019) приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Чернецького Ю.Д. до Солом`янського районного суду міста Києва з поданням про визнання частки майна боржника ( [PERSON] ) у майні, яким він володіє спільно з іншою особою. Позов у цій справі поданий [PERSON] саме з метою перешкоджання в погашенні [PERSON] боргу перед ТОВ «Фінансова компанія «Континенталь фінанс» за рахунок нерухомого майна, які є спільною сумісною власністю подружжя, тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та стягнути з позивача понесені судові витрати, пов`язані з розглядом цього позову (адвокатські послуги) у розмірі 25000 грн. Суд, за клопотанням представника позивача, що було заявлено після повного визнання позовних вимог, допитав відповідача [PERSON] у якості свідка, який показав, що він повністю підтверджує показання, які надавав у якості відповідача та доповнив, що з 2014 року він з позивачкою спільно не проживає, у кожного окремий бюджет, а тому, [PERSON] мала кошти для набуття права приватної власності на спірне майно. Так саме, [PERSON] без його згоди та дозволу мала право подарувати спірне майно їх синові. У 2016 році він та позивачка, під тиком спільних дітей та унуків, уклали шлюб, який носив формальний характер та був обумовлений емоційним станом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є невісткою позивача, а [PERSON] є її племінником. Підтвердила, що [PERSON] мешкала у м. Слов`янську, а [PERSON] мешкав у м. Київ. Вони кожний окремо займалися підприємницькою діяльністю та вели окремі бюджети. Юлія мала достатній прибуток, а тому, у 2016 році за власні кошти придбала спірний магазин, який з часом подарувала своєму синові [PERSON] . Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. 21.09.2016 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, що видно з копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 21.09.2016. [PERSON] прийняла у ТОВ «Славтрейд Браво» у власність 1/2 частку магазину-офісу (1 черга будівництва магазин з підсобними та службовими приміщеннями) загальною площею 735,5 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що видно з договору купівлі-продажу від 27.04.2017, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1888. Номер запису про право власності 201888379. Вартість частки - 270000 грн. 28.04.2017 [PERSON] прийняла у власність 1/2 частку магазину-офісу (1 черга будівництва магазин з підсобними та службовими приміщеннями) загальною площею 735,5 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що вбачається з відповідного договору купівлі продажу, посвідченого . приватним нотаріусум Слов`янського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1901, право власності зареєстроване за № 86150152. Вартість придбаного 270000 грн. Відповідно до відомостей з податкових декларацій фізичної особи-підприємця [PERSON] її доходи за 2015 склали - 1417528,07 грн., за 2016 рік 1383928,27 грн., за 2017 рік 904096,56 грн., за 2018 рік 1238125,68 грн. Наявність доходу у [PERSON] за період з 2014 по 2019 року також підтверджується Відомостями з Державного реєстру фіз. Осіб про суми доходів. 19.02.2020 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюбний договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Зареєстрованого в реєстрі за № 834. Згідно договору дарування від 07.02.2020 року [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частку магазину-офісу загальною площею 735,5 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] ., який їй належав згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу 27.04.2017 року, номер запису про право власності 201888379. Відповідно до договору дарування від 07.02.2020 року [PERSON] подарувала ла [PERSON] 1/2 частку магазину-офісу (загальною площею 735,5 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] ., який їй належав згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу 28.04.2017 року, номер запису про право власності 20206217. Як вбачається з ухвали Слов`янського міськрайонного суду по справі № 243/2262/20 від 10.11.2023 в провадженні суду перебувала цивільна справа за позовною заявою ТОВ «Фінансова компанія «Континенталь фінанс» до [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи на стороні відповідачів [PERSON] про визнання договору дарування магазину-офісу, що знаходиться за адресою [ADDRESS] недійсним. Вказану позовну заяву за клопотанням позивача було залишено без розгляду. Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 19.04.2024 було вирішено задовольнити подання приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Чернецького Ю.Д. про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою. Крім іншого, визначено частку майна боржника: 1/2 частини магазину-офісу, загальна площа (кв.м.): 735.5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у майні [PERSON] , яким він володіє спільно з [PERSON] 1/2 частини магазину-офісу, загальна площа: 735.5 кв.м, та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у майні [PERSON] , яким він володіє спільно з [PERSON] Вищевказана ухвала Іванківського районного суду Київської області була скасована постановою Київського апеляційного суду від 16.10.2024, провадження у справі закрито. Постанова Київського апеляційного суду від 16.10.2024 була залишена без змін постановою Верховного суду від 21.05.2025, що вбачається з повного доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень. 19.06.2018 приватним виконавцем виконавчого округу Донецької області Чернецьким Ю.Д., на виконання виконавчого листа №796/123/2018, який виданий Апеляційним судом міста Києва було відкрито виконавче провадження №57531065 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Південний фінансовий партнер» (новий кредитор ТОВ «Фінансова компанія «Континенталь фінанс») заборгованості за Кредитним договором № 459Ю від 25.09.2013 р. у сумі 19 999 997,28 грн та суму сплаченого третейського збору у розмірі 25 500 грн, що вбачається з відповідної постанови. 19.02.2021 постановою про заміну сторони виконавчого провадження № 57531065 було замінено стягувача з ТОВ «Південний фінансовий партнер» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Континенталь фінанс», що видно з відповідної постанови. Постановою Верховного суду від 02.11.2022 року скасовано рішення Іванківського районного суду Київської області від 21.12.2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 29.04.2021 року по справі № 366/179/20 та ухвалено нове рішення, яким задоволено позов ТОВ «Фінансова компанія «Континенталь фінанс»: визнано недійсним договори дарування, укладені [PERSON] та [PERSON] , предметами яких є 1/2 частка земельної ділянки площею 1,9382 га з кадастровим номером 3222080901:01:003:0002, 1/2 частка земельної ділянки площею 0,2500 га з кадастровим номером 3222080901:01:003:0001 та 1/2 частка домоволодіння, які розташовані на [ADDRESS] ; Скасовано рішення приватного нотаріуса Іванківського районного нотаріального округу Білана Є.Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, якими зареєстровано право власності [PERSON] на вищевказане майно. Відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає визнання відповідачем [PERSON] позовних вимог, як таке, що суперечить закону та порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, і вважає за необхідне продовжити судовий розгляд, з огляду на наступне обґрунтування. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи, інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, що визначений законом або договором, а якщо закон або договір ефективного способу захисту не визначають суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Так, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (подібна позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 по справі № 916/1415/19). У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17). Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц). Так, позивачка ставить питання про визнання за нею права особистої приватної власністю у визначений період на майно, яке, на момент звернення до суду з даним позовом, вже належало на праві власності третій особі. Тобто, на момент звернення до суду [PERSON] не мала правового статусу особи, що наділена правами власника у розумінні ст. 316, 317 ЦК України. Зазначені обставини, на думку суду, роблять необґрунтованою позицію позивачки про наявність на момент звернення до суду факту порушення її права як власника майна, яке підлягає судовому захисту, так саме, як і обґрунтованість належності обраного способу захисту. Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України). За своєю юридичною природою позов - це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем). Право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Верховного Суду від 17.11.2021 у справі №756/10280/16-ц суд касаційної інстанції дійшов таких висновків: Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №910/17792/17вказано, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права чи обов`язки щодо однієї зі сторін. Отже, особа, яка бажає взяти участь у справі як третя особа без самостійних вимог, має перебувати з однією зі сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін. Підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи. Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб. Відповідно до частини першої статті 51 ЦПК України суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. За змістом наведеної норми цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Встановлено, що предметом спору у даній справі є приміщення магазину-офісу, що знаходиться за адресою Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Поштова, буд. 4. Аналізуючи зміст наданих суду текстів судових рішень ( ухвала Іванківського районного суду Київської області від 19.04.2024, Постанова Верховного суду від 02.11.2022 року та ін.), а також пояснень самого відповідача, вбачається наявність майнових претензій з боку ТОВ «Фінансова компанія «Континенталь фінанс» до [PERSON] , [PERSON] що стосується, у тому числі, й приміщення магазину-офісу за адресою [ADDRESS] . Разом з тим, позивачі, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, суду не заявляли клопотань про залучення до участі у справі співвідповідача ТОВ «Фінансова компанія «Континенталь фінанс», яке було залучено судом до участі у справі як третя особа, тоді як процесуальний статус відповідача та третьої особи, відрізняється за обсягом прав та обов`язків. Незалучення до участі у справі особи, як співвідповідача, за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі №291/1024/18-ц. Крім того, оцінюючи надані позивачем докази, суд, з урахуванням ст.12 ЦПК України, вважає позовні вимоги необґрунтованими, оскільки в судовому засіданні позивачем не було доведено належними доказами факт придбання спірного майна за особисті кошти. Як було вже встановлено раніше, 21.09.2016 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Частиною 3 статті 368 ЦК України і статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині і чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, доходу. Об`єктом спільної сумісної власності може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Так, з тексту договорів купівлі-продажу від 27.04.2017 та 28.04.2017 року вбачається, що у пункті 11 міститься посилання на згоду чоловіка покупця ( [PERSON] ) на купівлю зазначеного нерухомого майна, що оформлена відповідною нотаріально посвідченою заявою. Тексти договорів дарування від 07.02.2020 року у п. 10 містять вказівки на згоду чоловіка [PERSON] - [PERSON] на укладання цього договору, що оформлена відповідною нотаріально посвідченою заявою Зазначені обставини свідчать про наявність у сторін можливості визначити правовий статус спірного майна як такого, що належить [PERSON] на праві особистої власності. Проте, існування такої домовленості не встановлено, а тому, зміст вищевказаних правочинів свідчить про правовий статус спірного майна саме як спільної сумісної власності [PERSON] . Факт укладання шлюбного договору від 19.02.2020 не може бути доказом на доведеність позовних вимог, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 95 СК України якщо шлюбний договір укладено подружжям, він набирає чинності у день його нотаріального посвідчення. На думку суду, укладання такого договору у повній мірі спростовує доводи позивача про формальний стан шлюбу з відповідачем, оскільки вказує на наявність між сторонами майнових правовідносин, які виникли після реєстрації шлюбу та потребували врегулювання. Докази, що вказують на наявність у [PERSON] стабільного доходу, при їх оцінці через призму вимог ст. 368 ЦК України, не доводять факту наявності у позивачки окремого бюджету та факту придбання нею спірно майна за особисті кошти. Суд критично ставиться до показань свідка [PERSON] щодо наявності у сторін окремих бюджетів, оскільки свідок перебуває у родинних відносинах з [PERSON] та може бути зацікавленою у результаті розгляду справи, що, з урахуванням інших доказів по справі, викликає сумніви у об`єктивності її показань. Сумуючи викладене, суд набуває висновку, що позовні вимоги не є обґрунтованими, доведеними, законними, та відмовляє у їх задоволенні.

Outcome: dismissed