Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

28 жовтня 2025 року до Березнегуватського районного суду Миколаївської області від Інгульського районного суду м. Миколаєва, у відповідності до п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України, надійшла позовна заява [PERSON] до ТОВ "Росвен Інвест Україна" про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та стягнення безпідставно набутих грошових коштів. В позові зазначено, що 12 жовтня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Булахевічем С.В. відкрито виконавче провадження № 67136414 про стягнення з нього заборгованості на користь відповідача. Виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого напису № 5809, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. 04 червня 2021 року. Вважав, що даний виконавчий напис № 5809 є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому просив суд визнати вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Крім того просив стягнути з відповідача та приватного виконавця кошти, які були примусово стягнуті з нього за вказаним виконавчим написом. Позивач та його представник Панчук І.В. в судове засідання не з`явилися, направили заяви про розгляд справи за їх відсутності, підтримання позовних вимог у повному обсязі та не заперечення проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не направив. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору в судове засідання не з`явилися також, про розгляд справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки суд не повідомили. За наявності умов, визначених у ч.1 ст.280 ЦПК, судом ухвалено про проведення заочного розгляду справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази суд дійшов наступного. Так з матеріалів справи вбачається, що 04 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичемза заявою відповідача було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 5809, про стягнення з позивача на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна»заборгованості за кредитним договором №001-18766-121212, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та позивачем 12 грудня 2012 року, в розмірі 34332,82 грн., за період з 28 квітня 2018 року до 17 квітня 2021 року, з яких: 14000,00 грн. прострочена заборгованість за тілом кредиту та 20332,82 грн. прострочена заборгованість за відсотками, крім того стягнення 350,00 грн. плати за вчинення виконавчого напису, а всього 34682,82 грн. (а.с.52). 12 жовтня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Булахевічем С.В. за заявою відповідача від 08 липня 2021 року було відкрите виконавче провадження № 67136414 про стягнення з позивача на користь відповідача за вказаним виконавчим написом боргу, в сумі 34682,82 грн. (а.с.49-50). За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування, встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок). Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Також стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм Верховний суд України 05 липня 2017 року дійшов наступного правового висновку у справі № 6-887цс 17. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Тобто нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Приватним нотаріусом документи витребувані ухвалою суду від 03 листопада 2025 року на підтвердження наявності підстав для вчинення виконавчого напису, безпосередньо виконавчий напис та будь-які пояснення суду не надано, а з матеріалів справи не вбачається, що при вчиненні напису у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед ТОВ «Росвен Інвест Україна», зазначений у написі, є безспірним (а.с.31). Відповідачем будь-яких документів на підтвердження наявності підстав для вчинення виконавчого напису також не направлено. Крім того, 10 грудня 2014 року набула чинності постанова Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", якою, зокрема, Перелік був доповнений новим розділом "Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин", яким створено можливість вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Згідно вказаного Переліку для одержання виконавчого напису за кредитним договором, за яким боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням заборгованості. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року в справі № 826/20084/14, про визнання нечинним і скасування п. 1 та п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 визнано незаконним та нечинним, зокрема розділ "Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин", а відтак Перелік діє в попередній редакції, яка не передбачала можливості вчинення виконавчого напису нотаріуса на нотаріально не посвідченому кредитному договорі. Відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 06 березня 2017 року було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року та до закінчення касаційного розгляду було зупинено виконання постанови Київського апеляційне адміністративного суду від 22 лютого 2017 року, однак ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду №826/20084/14 від 22 лютого 2017 року залишено без змін. Оспорюваний виконавчий напис приватним нотаріусом було вчинено 04 червня 2021 року, тобто в період часу, коли законодавством не була передбачена можливість вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору, укладеного в простій письмовій формі, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року в справі №826/20084/14. Кредитний договір №001-18766-121212, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та позивачем 12 грудня 2012 року, на підставі якого було вчинено спірний виконавчий напис, не було посвідчено нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду № 172/1652/18 від 21 жовтня 2020 року. За такого, враховуючи, що у відповідача на час вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису було відсутнє право на стягнення грошових коштів з позивача через відсутність безспірної заборгованості, нотаріусом при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису застосовано нечинні на той момент норми, які регулюють вчинення виконавчих написів по кредитним договорам, укладеним у простій письмовій формі, суд доходить висновку, що спірний виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, а позовні вимоги [PERSON] в цій частині є такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача коштів, які були примусово стягнуті з позивача за вказаним виконавчим написом, то відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Так згідно листа приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча С.В. від 15 січня 2026 року у виконавчому провадженні №67136414 з примусового виконання виконавчого напису №5809 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди В.О. від 04 червня 2021 року з позивача було стягнуто 29577,45 грн., з яких 500,00 грн. витрати виконавчого провадження, 26434,05 грн. було перераховано на користь відповідача як заборгованість за кредитним договором та 2643,40 грн. винагорода приватного виконавця (а.с.62). Зважаючи на викладене, враховуючи те, що згідно виконавчого напису приватного нотаріуса №5809 від 04 червня 2021 року на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 12 грудня 2012 року, однак в подальшому вказаний виконавчий напис судом було скасовано, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з ТОВ ««Росвен Інвест Україна» на користь [PERSON] стягнутих з нього сум, відповідно до статті 1212 ЦК України, однак лише в розмірі 26434,05 грн. Щодо стягнення решти коштів, в розмірі 3143,40 грн., з яких 500,00 грн. витрати виконавчого провадження та 2643,40 грн. винагорода приватного виконавця, то слід зазначити, що стягнуті в процесі виконання виконавчого напису нотаріуса витрати виконавчого провадження та основна винагорода приватного виконавця не є грошовими коштами, які були стягнуті з боржника за виконавчим написом нотаріуса, а є коштами виконавчого провадження, які не підлягають поверненню в порядку повороту виконання рішення суду чи в порядку ст.1212 ЦК України. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15, стягнення основної винагороди приватного виконавця або витрат на проведення виконавчих дій не регламентується положеннями статті 1212 ЦК України. За змістом ч.2 ст.42 Закону України «Про виконавче провадження» витрати органів державної виконавчої служби, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. За змістом частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Відтак, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача та приватного виконавця грошових коштів, в розмірі 3143,40 грн., які були стягнуті як витрати виконавчого провадження та винагорода приватного виконавця, в порядку виконання виконавчого напису нотаріуса, в порядку повороту виконання рішення суду чи в порядку ст.1212 ЦК України задоволенню не підлягають. Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 14 лютого 2022 року у справі № 201/1311/19 та від 05 лютого 2020 року у справі № 201/8493/18. Крім того, приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Булахевіч Степан Вікторович залучений позивачем до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, а не як відповідач, а тому не може відповідати за даним позовом. На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог позивача та звільненням його від сплати судового збору, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір за вимогу немайнового характеру, в розмірі 1211,20 грн. та частково вимогу майнового характеру, в розмірі 1082,48 грн.

Outcome: partial