Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

12.11.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "ТАЛІОНПЛЮС" в особі представника Томилко Оксани Борисівни через систему «Електронний суд» звернулось з позовом до [PERSON] , мотивуючи тим, що 28.11.2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії № 968491040, у формі електронного документу відповідно до якого відповідачка отримала від Товариства кредитні кошти (з урахуванням всіх траншів) у розмірі 9900,00 грн. Грошові кошти були перераховані Товариством на банківську карту № [NUMBER] , яка була вказана відповідачкою при укладенні договору. Позивач зазначає, що кредитні кошти були перераховані ним саме відповідно до умов Кредитного договору та Правил, Закону України «Про платіжні послуги» та на підставі інформації про банківські реквізити для перерахування кредитних коштів, отриманої виключно від Відповідача при заповненні ним Заявки. Проте, в порушення умов договору та Правил, позичальник не повернув надані йому кредитні кошти та не сплатив проценти за їх користування в обумовлені сторонами строки. Відповідно до Договору Факторингу № МВ-ТП/29 від 31.03.2025 року укладеного між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» перейшло право вимоги до Відповідача за договором кредитної лінії № 968491040. Загальна сума заборгованості за кредитним договором, заявлена до стягнення позивачем, становить 30174,19 грн., з яких: 9899,10 грн. заборгованість по кредиту; 20275,09 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС». Тому, позивач вимушений звернутися до суду для стягнення з відповідача вказаної вище суми заборгованості. Ухвалою суду від 31.03.2025 було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін по справі. Ухвалою суду від 26.12.2025 року витребувано у АТ КБ «Приватбанк» виписку про рух коштів по банківському рахунку за карткою № [NUMBER] , яка відкрита на ім`я [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , яка надійшла до суду 14.01.2026. В судове засідання представник позивача не з`явилася, подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України, причини неявки суду невідомі. Відзиву на позов та доказів на спростування доводів позивача до суду не надав. Згідно із вимогами ст.280ЦПК України суд може ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не надав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. В судовому засіданні 26.01.2026 суд перейшов до стадії ухвалення рішення та відклав його ухвалення та проголошення на 30.01.2026. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 28.11.2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії № 968491040, у формі електронного документу відповідно до якого відповідачка отримала від Товариства кредитні кошти (з урахуванням всіх траншів) у розмірі 9900,00 грн. Відповідно до виписки наданої АТ КБ «Приватбанк» про рух коштів по банківському рахунку за карткою № [NUMBER] , яка відкрита на ім`я [PERSON] , [INFO] відбулося зарахування коштів в сумі 9900,00 грн; деталі операції - виплата займа Маневео. 31.03.2025 року між ТОВ «МІНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено Договір факторингу № MB-ТП/29 у відповідності до умов якого ТОВ «МІНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» передає ТОВ «Таліон Плюс» за плату належні йому Права вимоги, а ТОВ «Таліон Плюс» приймає належні ТОВ «МІНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» Права вимоги до Боржників. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги від 31 березня 2025 року до договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» факторингу від 31.03.2025 № MB-ТП/29 Товариство з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» отримало право вимоги до [PERSON] на суму 20960 грн, тіло кредиту: 9899,10 гривень, нараховані відсотки 6111,63 грн, 4949,55 грн неустойка. Таким чином, позивач є належним кредитором та отримав дійсне право вимоги за кредитним договором №968491040 від 28.11.2024 року. Дослідженні судом письмові докази підтверджують укладення відповідачем кредитного договору та отримання ним кредитних коштів, а також неналежне виконання ним умов договору, що також не оспорюються та визнається відповідачем. Розрахунок заборгованості підтверджує існування заборгованості, зазначеної у позовній заяві, які відповідачем жодними доказами не спростовано. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом, зокрема: 1)припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, в разі прострочення повернення чергової частини позики банк має право вимагати від боржника дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків за користування кредитом. Договір укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України). Договір був укладений шляхом його безпосереднього підписання позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором 4748. Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно зі статтею 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (стаття 11 Закону). Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Вищевказаний кредитний договір №968491040 від 28.11.2024 року підписаний відповідачем електронним підписом, а тому, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Також, частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлюється договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно з ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), згідно зі статтею 1077 ЦК України, одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Положеннями Цивільного кодексу України не містять жодних обмежень щодо предмету договору факторингу (право грошової вимоги), за критерієм віднесення носія вказаної заборгованості до кола суб`єктів господарювання. Відповідно до статті 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Частиною першою статті 1082 ЦК України передбачено зобов`язання боржника здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Суд вважає, що копія договору факторингу та реєстру права вимоги є належним та допустимим доказам відступлення права вимоги у спірних правовідносинах. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що підписуючи кредитний договір, у якому зазначені сума кредиту, строки його повернення а також вказані відсотки за користування кредитом, відповідач погодився із вказаними умовами договору та розміром відсоткової ставки, тому зобов`язаний його виконувати в повному обсязі. Жодних порушень нарахувань чи неправильності вказаного розміру заборгованості щодо нарахованих відсотків за користування кредитом, судом не встановлено. Доказів того, що [PERSON] сплатила заборгованість за кредитним договором, а також щодо неправомірності здійснення розрахунку заборгованості за наданим кредитом чи нарахування заборгованості за порушення грошового зобов`язання, суду не надано, також не надано спростування наданого позивачем розрахунку. Разом з тим, суд зазначає, що в обґрунтування заборгованості позивач зазначає, те, що загальна сума заборгованості становить 30174,19 гривень, яка складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 9899,0 та заборгованості по несплаченим відсоткам в розмірі 20275,09 гривень. З наданого стороною позивача розрахунку заборгованості ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» за кредитним договором №968449040 від 28.11.2024 року вбачається, розмір заборгованості станом на день укладення договору факторингу із ТОВ «Таліон Плюс» а саме, станом на 31.03.2025 року становить 25109,28 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 9900,00 грн., та заборгованості по несплаченим відсоткам у розмірі 9764,73 грн., 495,00 грн комісія та 4949,55 неустойка. В подальшому ТзОВ «Таліон Плюс» нарахувало відповідачу відсотки за користування кредитом за період з 31.05.2025 року по 24.08.2025 року. Загальний розмір відсотків склав 20275, 09 грн, що вбачається з розрахунку заборгованості ТзОВ «Таліон Плюс». Метою укладення договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення на користь фактора права грошової вимоги до боржника/боржників, такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги. Умовами укладеного між TOВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ "Таліон плюс" договору факторингу 31.03.2025 № MB-ТП/29 року не передбачено права фактора нараховувати боржникам проценти за користування кредитом на підставі кредитного договору. Суд звертає увагу на ту обставину, що ТзОВ «Таліон Плюс» після набуття ним у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» права вимоги за договором №9684491040 від 28.11.2024 року до [PERSON] , не мало права нараховувати відсотки за кредитом, оскільки не є стороною договору, а ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», як сторона договору, відчужуючи 31.03.2025 року таке право в користь ТзОВ «Таліон Плюс» вважало, що строк платежу за договором №9684491040 від 28.11.2024 року настав 31.03.2025 року. З огляду на вказане, суд не вбачає підстав для задоволення вимог ТОВ «Таліон Плюс» в частині стягнення заборгованості за нараховані ТОВ «Таліон Плюс» відсотки за період з 31.03.2025 по 24.08.2025 у розмірі 10510,36 грн. При цьому суд зауважує, що нарахування і стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду. Виходячи з вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та без посередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь ТОВ «Таліон Плюс» підлягає стягненню заборгованість по кредитному договору на загальну суму 20159,73 грн., (без урахування неустойки) з яких сума отриманих кредитних коштів за договором 9900,00 грн., проценти за користування кредитом 9764,73 грн. та комісія 495,00 грн. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати повинні бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволені таких вимог. Вирішуючи питання обґрунтованості щодо стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн., суд приймає до уваги викладене нижче. Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial