Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки, в якому просить розірвати шлюб, укладений 27 квітня 1985 року. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27 квітня 1985 року між ними укладено шлюб, який зареєстровано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Зазначає, що сімейне життя не склалося, подружжя перестало бути подружньою парою, вони перестали розуміти один одного. Спільне господарство не ведуть, подружні стосунки не підтримують, в них немає спільного побуту, вони більше чотирьох років не проживають разом. Усі спроби відновити подружні стосунки та спільне проживання були невдалими, кроки до примирення виявилися безрезультатними, кожен з подружжя живе своїм власним життям, подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим. Відтак просить розірвати шлюб між ними. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 07.11.2025 відкрито провадження у справі та постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В чергове судове засідання позивач та відповідачка не прибули, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи, в матеріалах справи міститься заява представника позивача - адвоката Білевич Х.О. про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, позов підтримують, позов просять задоволити, проти заочного рішення не заперечують. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зважаючи на те, що відповідачка повторно не прибула у судове засідання, про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позовну заяву не подала, в справі відсутні заперечення позивача щодо заочного проведення розгляду справи, відтак, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачки з ухваленням заочного рішення. На підставі ч.1 ст.281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Оскільки учасники судового процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 27 квітня 1985 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №993, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Частиною 1 ст. 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно зі ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини чи чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Ч.2 ст.104 СК України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу (ч.3 ст.105 СК України). Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст.112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За змістом п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Рівність сторін у шлюбі знаходить своє визначення у ст. 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Суд вважає встановленим, що причини, на які позивач покликається в позовній заяві є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення. Суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] є неможливим, оскільки сторони тривалий час не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільного господарства. Збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам. Враховуючи те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідачка доказів на спростування позовних вимог суду не надала, у судовій справі відсутній відзив на позовну заяву, суд дійшов висновку, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе і такі обставини суперечать інтересам сторін, а відтак, шлюб слід розірвати. Згідно із ст.6 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Крім того, задовольняючи позов, суд виходить з того, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого із сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. На підставі викладеного та

Outcome: approved