Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним заповітів. В обґрунтування позовних вимог вказує, що [INFO] померла його мати, [PERSON] , яка мала у власності земельні ділянки, площею 9,17 га, що знаходяться на території Кетрсанівської територіальної громади (колишня Рощахівська сільська рада) колишнього Бобринецького району, а нині Кропивницького району Кіровоградської області. Вказує, що у визначений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини після смерті матері він звернувся до приватного нотаріуса Кропивницького районного нотаріального округу Трошиної С.А. із відповідною заявою про прийняття спадщини за законом, проте приватний нотаріус повідомила його, що існують заповіти померлої [PERSON] щодо вказаних земельних ділянок на користь [PERSON] , яка є його рідною сестрою. Важає, що спадкодавець [PERSON] ніколи б не вчинила такої дії, а саме не склала б заповіту лише на відповідачку [PERSON] , при цьому проігнорувавши інших спадкоємців, тому має переконання, що заповіт його матері має дефект волі. Так, ще з 2010 року у неї траплялися випадки, за яких вона не усвідомлювала свої дії, не впізнавала людей та не розуміла, де вона знаходиться. Наведене може свідчити про недієздатність або неповну дієздатність [PERSON] , а відповідно і можуть бути поставлені під сумнів розуміння нею значення дій та їх наслідків. При цьому вказує, що догляд за [PERSON] здійснювала відповідач [PERSON] , яка безпідставно з невідомих причин забороняла позивачу спілкуватися із матір`ю, з даного питання доводилося навіть звертатися до поліції. Заповіти [PERSON] у 2017 та 2019 роках посвідчувалися секретарем Миколо-Бабанської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області та він заперечує той факт, що вони підписувалися саме матір`ю. Вважає, що його мати не підписувала вказані документи, так як йому достеменно відомо який вигляд має її підпис та його характерні ознаки, тому просить визнати недійсним заповіт [PERSON] , складені у 2017 та у 2019 році. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20.05.2024 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 15.10.2024 року призначено у справі посмертну судову почеркознавчу експертизу. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 23.07.2025 року у задоволені клопотання представника відповідача про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи відмовлено. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 23.07.2025 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених у позові, та який просив задовольнити. Представник відповідача адвокат Замша Д.Д. в судовому засіданні також підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, зазначених у позові, які просив задовольнити. Також від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, яка обґрунтована тим, що основними і єдиними доводами сторони відповідача є те, що на думку сторони позивача у померлої [PERSON] мав місце дефект волі, і вона не підписувала оскаржувані заповіти (а.с.72-73, том 1). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, до суду заяв чи клопотань не подала. Представник відповідача, адвокат Пономарьов О.В. в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, від нього до суду надійшов відзив, який обґрунтований тим, що аналізуючи надані позивачем докази до позову не можливо встановити невідповідність заповіту, складеного [PERSON] на користь [PERSON] та посвідченого секретарем виконавчого комітету Миколо Бабанської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області 27 червня 2017 року Кучерюк З.В., зареєстрованого у реєстрі за №14, вимогам закону щодо його форми та посвідчення. Доводи сторони позивача про те, що заповідач [PERSON] не підписувала оспорюваний заповіт не підтверджені належними та допустимими доказами. Зазначає, що волевиявлення заповідача [PERSON] у момент складення оскаржуваних заповітів, було вільним і відповідало її волі. Таким чином вважає вимоги позивача необґрунтованими (а.с.55-57, том 1). Представник відповідача адвокат Куєвда Ю.С. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог також заперечила та просила відмовити в задоволені позову повністю, в зв`язку з його необґрунтованістю. Суд, дослідивши докази у справі та оцінивши їх у відповідності до ст.89 ЦПК України вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи із наступного. Відповідно до змісту статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість у тому числі сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом ( ст.12 ЦК України). Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №97, виданим 06.06.2023 р. Бобринецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (а.с.7, том 1). Родинні зв`язки між позивачем [PERSON] та померлою [PERSON] , яка доводиться позивачу матір`ю, підтверджуються свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видане Виконкомом Рощахівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області 30.03.1962 року (а.с.11, том 1). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За змістом ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини ( ч.1 ст.1270 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Як встановлено в судовому засіданні до складу спадщини померлої увійшла земельна ділянка площею 9,17 га, кадастровий номер 3520886400:02:000:2046, яка належала їй на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку, серія та номер: IV-KR №010666, виданого 27.02.2001 року Рощахівською сільською радою Бобринецького району Кіровоградської області, також ці обставини підтверджуються Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 04.10.2023 року №НВ-0002074352023 (а.с.116), та частки земельної ділянки площею 7,5598 га, кадастровий номер 3520886400:02:000:2045, яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Бобринецької державної нотаріальної контори Кіровоградської області від 31.05.2017 року, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 04.10.2023 року №НВ-0002074402023 (а.с.118, том 1). З матеріалів спадкової справи №27/2023, яка заведена до майна померлої [INFO] [PERSON] вбачається, що спадкоємцями її майна є її син [PERSON] , донька [PERSON] та донька [PERSON] . У свою чергу [PERSON] та донька [PERSON] протягом шести місяців з часу відкриття спадщини звернулися до приватного нотаріуса Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Трошиної С.А. із заявами про прийняття спадщини, тобто у строк, визначений ч.1 ст.1270 ЦК України (а.с.100, а.с. 108 зворот, том 1), а донька спадкодавця [PERSON] , у строк, визначений ст.1270 ЦК України, звернулася до приватного нотаріуса Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Трошиної С.А. із заявою про відмову як від обов`язкової частки відповідно до статті 1241 ЦК України, так і від прийняття спадщини за законом ( а.с.110 т.1). Також встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.11.2023 року , зареєстрованих за № 1879 та № 1880, спадкоємець мацна [PERSON] успадкувала на підставі заповіту, посвідченого 27.06.2017 року секретарем виконавчого комітету Миколо-Бабанської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області Кучерюк З.В. та зареєстрованого в реєстрі за №14, 5/6 частки земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 9,17 га, з кадастровим номером 3520886400:02:000:2046 та на підставі заповіту, посвідченого 18 травня 2019 року секретарем виконавчого комітету Миколо-Бабанської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області Кучерюк З.В., зареєстрованого в реєстрі за № 6, 5/8 часки земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 7,5598 га, кадастровий номер 3520886400:02:000:2045 (а.с. 119-120 т.1). Зі змісту оспорюваних заповітів, оригінали яких досліджено в судовому засіданні, [PERSON] заповіла належну їй земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 9,17 га, що знаходиться на території Рощахівської сільської ради, згідно державного акта, виданого Рощахівською сільською радою 27.02.2001 року, серія IV-КР № 010666, [PERSON] , цей заповіт посвідчено 27.06.2017 року секретарем виконавчого комітету Миколо-Бабанської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області Кучерюк З.В. та зареєстровано в реєстрі за №14 (а.с.92, том 1) та заповіла також [PERSON] належний їй розмір частки , земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 7,5598 га, кадастровий номер 3520886400:02:000:2045, яка розташована на території Рощахівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області. Цей заповіт, посвідчений 18 травня 2019 року секретарем виконавчого комітету Миколо-Бабанської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області Кучерюк З.В., зареєстрований в реєстрі за № 6 (а.с.91, том 1). Згідно зі змістом статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт, відповідно статті 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до вимог частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Заповіт є правочином, а тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Загальні вимоги до форми заповіту встановлено статтею 1247 ЦК України, якою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення та має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним. Відповідно до змісту частини 1 та частини 2 статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі ( Постанова ВС від 12.02.2025, справа №369/1797/19). Звертаючись до суду із даним позовом [PERSON] - спадкоємець майна померлої [PERSON] , який прийняв спадщину як спадкоємець першої черги спадкування за законом та спадкоємець обов`язкової частки у відповідності до норм ЦК України після смерті матері, просив суд визнати вказані у позові заповіти недійсним, оскільки вони не відповідають як формі так і змісту посилаючись на те, що померла [PERSON] не підписувала оскаржувані заповіти та не проявляла свою внутрішню волю на укладення цих правочинів, фактично вказуючи, що за таких обставин ці заповіти відносяться до оспорюваних правочинів, проте з такими доводами сторони позивача суд не погоджується та відхиляє їх як необґрунтовані. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (пункт 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від ЗО січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. У даній справі [PERSON] звернувся із вимогою про визнання недійсними заповітів, посилаючись, зокрема на те, що спадкодавець не підписувала оспорюваних заповітів, та їх умови не погоджувала, і її волевиявлення не було вільним. У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України). До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12 березня 2020 року у справі № 716/1051/17 (провадження № 61-992св18), від 01 листопада 2023 року у справі № 730/624/20 (провадження № 61-5984св23). У частини першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений, зокрема з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. У постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 61-29цс23) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину. Разом із тим, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України). Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину. Відсутність підпису заповідача в заповіті свідчить про порушення вимог щодо форми заповіту. Аналогічна права позиція викладена у постанові ВС від 12.02.2025 у справі № 369/1797/19. Відповідно до ст. 143 ч. 1 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, судом призначаються судову експертизу. Згідно Висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (КНДІСЕ) Кропивницьке відділення від 20.06.2025 року №426/25-27 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи підпис від імені [PERSON] в заповіті с.Миколо-Бабанка Бобринецького району Кіровоградської області від 27.06.2017, посвідченому секретарем виконавчого комітету Миколо-Бабанської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області Кучерюк З.В. та зареєстрованому в реєстрі за №14 від 27.06.2017, який міститься в графі «ПІДПИС:_____ (Л.І. Філоненко)», виконаний не самою [PERSON] , а іншою особою, з ретельним наслідуванням якогось справжнього підпису [PERSON] . Підпис від імені [PERSON] в заповіті с.Миколо-Бабанка Бобринецького району Кіровоградської області від 18.05.2019, посвідченому секретарем виконавчого комітету Миколо-Бабанської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області Кучерюк З.В. та зареєстрованому за №6 від 18.05.2019 року, який міститься в графі «ПІДПИС:_____ (Л.І. Філоненко)», виконаний не самою [PERSON] , а іншою особою (а.с.179-187, том 2). Вказаний висновок не спростовано в судовому засіданні іншими доказами. Оскільки у частині першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми, є нікчемним, тому оспорювані у цій справі заповіти від 27.06.2017 року та від 18.05.2019 року є нікчемним в силу вимог закону. Отже з урахуванням наведеного, непідписання заповітів заповідачем [PERSON] свідчить, що що ці заповіти складено з порушенням вимог щодо їх форми, і відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України це має наслідком їх нікчемність. Також на обґрунтування своїх позовних вимог, щодо відсутності вільного волевиявлення заповідача, позивач посилався на покази свідків. Так, в судовому засіданні допитана свідок [PERSON] , яка суду показала, що вона доводиться дружиною позивачу, а [PERSON] була її свекрухо, яка деякий час проживала з ними, проте з 2011 року у [PERSON] почали траплятися випадки втрати пам`яті, вона забувала деякі події та не впізнавала людей, тому у 2013 році ї забрала до себе донька [PERSON] , однак згодом остання заборонила їм спілкуватися з [PERSON] та не допускала нікого до неї, а ж до смерті останньої та про яку вони дізналися лиш від сторонніх осіб. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала аналогічні показання додаючи, що доводилася онукою [PERSON] та зазначила. Що коли та проживала у своєї дочки [PERSON] , то потребувала медичної допомоги, однак дочка ці потреби ігнорувала. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вказані покази свідків суд оцінює критично, та відхиляє їх як докази відсутності волевиявлення спадкодавця при складені оскаржуваних заповітів, оскільки свідки доводяться позивачу близькими родичами, тому мають зацікавленість у результатах розгляду справи, а також їх показання щодо хворобливого стану спадкодавця, який міг вплинути на її волю, є припущеннями не підтверджуються жодним належним та допустимим доказом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Отже, у зв`язку з відмовою в позові з наведених вище підстав, суд не перевіряє доводи сторін в частині висновку щодо недійсності заповітів, не підтверджує і не спростовує його, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений в мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду з позовом, який відповідатиме належному способу захисту порушених прав, зокрема, при вирішенні спору щодо правових наслідків недійсного правочину. З огляду на вищевикладене, вимога про визнання оспорюваних заповітів недійсними не є належним способом захисту права чи законного інтересу позивача, оскільки нікчемний правочин, як заповіт, є недійсним abinitio й не може бути «визнаний недійсним» у сенсі оспорювання: він не створює правових наслідків з моменту свого вчинення та враховується судом exofficio - так, відповідно до практики Верховного Суду України, нікчемний правочин не породжує правових наслідків і не потребує окремого визнання недійсним судом для цього. Аналогічні правові висновки також викладені в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22), постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23) та постанові Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.02.2025 року у справі № 183/4256/21 (провадження № 61-15813сво23). Враховуючи викладене суд виснує, що вимога про визнання зазначених у позові заповітів недійсними не є належним способом захисту порушеного права та інтересів позивача , тому суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним заповітів відмовляє. Відповідно до вимог ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, тому всі судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed