Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 14.08.2018 за допомогою інформаційно телекомунікаційної системи між ТОВ «ФК «Гелексі» та [PERSON] було укладено договір позики № 21765. На підставі договору № 04/08-17-ПК від 04.08.2017 ТОВ «ФК «Елаенс» (ТМ «Фонді») надало ТОВ «ФК «Гелексі» послуги з переказу фізичним особам грошових коштів, без відкриття рахунку. На підставі даного договору [PERSON] були надані грошові кошти в якості позики в сумі 5000 грн на умовах строковості, поворотності та оплатності, із процентною ставкою у розмірі 0,01% в день, розмір комісії складає 1,4%, підвищена комісійна винагорода у випадку прострочення платежу становить 3%. Договір позики підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі. Однак відповідач не надавав своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, процентами, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 07.08.2025 становить 23835,5 грн, що складається із: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 5000 грн, заборгованості за процентами та комісією у розмірі 18835,5 грн. Представник позивача просив стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором та судові витрати. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 10.11.2025 позов прийнято до розгляду та відкрито провадження. Визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 12 годину 29.01.2026. Представник позивача разом з позовом подав клопотання, в якомупросив проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. 18.11.2025 від відповідача надійшов відзив на позов. 17.11.2025 надійшла відповідь на відзив. Позиція позивача Представник позивача подав відповідь на відзив, у якій зазначив, що відповідач у відзиві визнала факт укладення між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ГЕЛЕКСІ» та нею договору позики, отримання кредитних коштів та наявність заборгованості, при цьому не надає доказів, що заборгованість була погашена. Всі складові, які включені до розрахунку заборгованості, відповідають умовам договору. Представник позивача зауважує, що з розрахунку заборгованості вбачається, що підвищену комісійну винагороду позикодавець нараховував саме як міру відповідальності на підставі статті 625 ЦК України за правилами, визначеними пунктом 5.3 договору позики, який розміщено у розділі «Відповідальність сторін», а не як відсотки за правомірне користування кредитом. Доводи відповідача про необґрунтованість розрахунку заборгованості є безпідставними, оскільки на його спростування вона не надала власного розрахунку та доказів, які б спростовували наданий позивачем розрахунок. Позиція відповідача Відповідачка у відзиві підтвердила, що зверталась до позивача з метою отримання позики у розмірі 5000 грн, у зв`язку з чим за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір позики № 21765 від 14 серпня 2018 року. Згідно умовами договору, строк повернення позики - 25 серпня 2018 року. У подальшому 25.08.2018 між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до Договору позики №21765 від 14 серпня 2018 року щодо повернення позики 05 вересня 2018 року. Відповідно до графіку платежів до Договору позики № 21765 від 14 серпня 2018 року, сума позики складає 5000 грн, проценти за користування позикою 5,5 грн, комісійна винагорода за користування позикою 770 грн; заборгованість становить 5775,5 грн. Натомість в позові заявлено 23835, 5 грн заборгованості за договором позики, з них 18835,5 грн заборгованості по процентам та комісії за користування позикою. Відповідач не погоджується з заборгованістю по процентам та комісії за користування позикою в сумі 18835,5 грн. та компенсацією витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн, які просить стягнути позивач. Відповідач зауважує, що з аналізу розрахунку заборгованості, наданої позивачем, встановлено, що ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» самостійно збільшувало основну суму заборгованості, додаючи відсотки за використання суми позики та додаючи їх до тіла кредиту. Відповідно до ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Аналіз указаних норм, дає підстави для висновку про те, що нарахований позивачем розмір відсотків є несправедливим. Позивач також зазначає, що має право на списання частини штрафних санкцій, пені, заборгованості по процентам та комісії за користування позикою відповідно до п.15. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (щодо прострочення позичальником у період дії карантину). Відповідач просить позов задовольнити частково, а саме: стягнути суму заборгованості у розмірі 5000 грн, а сплачений судовий збір пропорційну задоволеним позовним вимогам. Встановлені судом обставини 14.08.2018 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи між ТОВ «ФК «Гелексі» та [PERSON] було укладено договір позики № 21765, за умовами якого відповідачу були надані грошові кошти в якості позики в сумі 5000 грн на умовах строковості, поворотності та оплатності, із процентною ставкою у розмірі 0,01% в день, розмір комісії складає 1,4%, підвищена комісійна винагорода у випадку прострочення платежу становить 3%. Строк повернення позики (термін платежу) 25.08.2018 (а.с. 7-10). На підставі договору № 04/08-17-ПК від 04.08.2017 ТОВ «ФК «Елаенс» (ТМ «Фонді») надало ТОВ «ФК «Гелексі» послуги з переказу фізичним особам грошових коштів, без відкриття рахунку (а.с.20). У подальшому 25.08.2018 між сторонами було укладено Додаткову угоду №1 до Договору позики №21765 від 14 серпня 2018 року щодо повернення позики 05 вересня 2018 року (а.с.11). Згідно з розрахунком, станом на 07.08.2025 заборгованість відповідача становить 23835,5 грн, що складається із: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 5000 грн, заборгованості за процентами у розмірі 65,5 грн та комісією у розмірі 18770 грн (а.с.16-19). Оцінка аргументів сторін та норми права, застосовані судом Між сторонами існує спір, що виник з кредитних правовідносин, які регулюються нормами права про зобов`язання та договір, а також спеціальним Законом України «Про споживче кредитування» та Законом «Про захист прав споживачів». Пункт 1 ч. 2 ст.11 ЦК України встановлює, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є зокрема договори та інші правочини. Частиною 3 ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За нормами ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (ч.1, ч. 2 ст. 631 ЦК України). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч.4 ст. 631 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом частини 2 статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 («Позика»), якщо інше не встановлено параграфом 2 («Кредит») і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (абз.2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, між сторонами укладено договір позики № 21765 від 14.08.2018, на підставі якого 14.08.2018 відповідач отримала від позивача кредитні кошти у розмірі 5000 грн. Так, згідно з п. 1.1.5 строк повернення позики (термін платежу) з урахуванням змісту додаткової угоди від 25.08.2018: 05.09.2018. Згідно з п.4.3, 4.4 договору обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою; при цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики Позичальнику (перерахування грошових коштів на банківський рахунок Позичальника) до строку повернення позики, зазначеному в пп.1.1.5. Договору включно. У разі продовження строку Договору Позичальником, нарахування процентів та комісійної винагороди за Договором після продовження строку здійснюється за фактичну кількість календарних днів на яку продовжено строк Договору. Як встановлено судом, позивач здійснював нарахування процентів за користування кредитом понад строк, визначений у п. 1.1.5 договору (05.09.2018), а саме до 02.01.2019. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором та пеню припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (правовий висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі N 444/9519/12, постановах від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі N 202/4494/16-ц). Так, у відзиві представник позивача сам вказує, що з розрахунку заборгованості вбачається, що починаючи з 05.09.2018 позика вважалась простроченою, а відповідач користувалась кредитними коштами неправомірно, через це позикодавець нараховував підвищену комісійну винагороду саме як міру відповідальності, а не як відсотки за правомірне користування кредитом. Таким чином, суд вважає, що нарахування позивачем процентів за користування відповідачем кредитними коштами поза строком кредитування (після 05.09.2018) суперечить вимогам закону і є неправомірним. З огляду на вказане, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в розмірі 5000 грн та 5,5 грн процентів, нарахованих за період з 28.08.2018 по 05.09.2018. Позивач, крім заборгованості за тілом кредиту та процентами, також просить стягнути з відповідача заборгованість з комісій. При цьому представник позивача у позові зазначає, що така умова договору є правомірною, оскільки сторони погодили, що позичальник зобов`язується сплачувати комісію, а нарахування комісії відповідає законодавству. Крім того, як зазначив представник позивача у відповіді на відзив, підвищена комісійна винагорода, визначена пунктом 5.3 договору позики, який розміщено у розділі «Відповідальність сторін», є мірою відповідальності позичальника за порушення виконання зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України, а не як відсотки за правомірне користування кредитом. На такі доводи сторони позивача суд зауважує наступне. Згідно з п. 1.1.2.1 договору позики від 14.08.2018 розмір комісії складає 1,4% в день від початкового розміру позики. Пунктом 5.3 договору визначено, що підвищена комісійна винагорода у випадку прострочення платежу становить 3% в день від суми позики за кожен день прострочення. 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року №1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. У зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». З аналізу Закону України «Про споживче кредитування» комісією є плата за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця (витрати за оцінку майна, страхування, відкриття та обслуговування рахунку, нотаріальні послуги, надання інформації, тощо). Згідно з вимогами ч 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно з частиною другою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим ст. 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (п. 6 ч. 1 вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (постанова Верховного Суду у справі №363/1834/17 від 13.07.2022). Проаналізувавши зміст договору позики № 21765 від 14.08.2018, суд прийшов до висновку, що визначений у п. 1.1.2.2 розмір комісії, яка нараховується щоденно у розмірі 1,4 % від початкового розміру позики, фактично підміняє собою проценти за користування кредитними коштами («правомірне користування кредитом»), а комісія, визначена у п. 5.3 є штрафною санкцією за порушення виконання зобов`язань («неправомірне користування кредитом», що й підтвердив представник позивача у відповіді на відзив). Отже, суд вважає, що встановлення щоденної комісії, розмір ставки якої є фіксованим, без врахування реальних оплатних послуг кредитодавця, наданих позичальнику в цій частині, є нікчемним, а тому нарахування заборгованості за комісіями є безпідставною та вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 5005,5 грн з підстав, вказаних вище. Розподіл судових витрат Згідно із частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 2422,40 грн та витрат на правничу допомогу. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, суд, з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України, вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати по сплаті судового збору, пропорційно розміру задоволених вимог 508,71 грн. Щодо вимоги про стягнення правової допомоги суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за частиною 3 статі 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу, які за змістом статті 137 ЦПК несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами статті 141 ЦПК України визначено: розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд звертає увагу, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, тому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення. Частиною 3 статті 141 ЦПК України закріплено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі №755/9215/15-ц. Як вбачається з матеріалів справи, понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн підтверджуються: договором про надання правничої допомоги від 09.07.2025 (а.с.22); актом від 01.09.2025 наданих послуг за договором про надання правничої допомоги від 09.07.2025 (а.с.23); довіреністю та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.24, 26). З огляду на зазначені норми права, встановлені обставин справи, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу у розмірі 5000 грн відповідають критерію розумності, необхідності та співмірності зі складністю справи та виконаної представником позивача роботи та підлягають стягненню пропорційно розміру задоволених вимог (5000*5005,5/23835,5=1050,01 грн).

Outcome: partial