Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівців із даним позовом в якому просить визнати за нею право власності на частку права власності на спадкове майно, а саме: квартири, загальною площею 81,40 кв.м, житловою площею 46,70 кв.м, яка складається з трьох житлових кімнат, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 30 жовтня 2025 року позовну заяву залишено без руху та позивачці наданий строк для усунення недоліків. Після усунення [PERSON] недоліків позовної заяви, ухвалою суду від 21 листопада 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та справа призначена до розгляду в підготовчому судовому засіданні. Ухвалами від 16 грудня 2025 року до участі у справі залучено співвідповідача Чернівецьку міську раду, та витребувано докази. Ухвалою від 15 січня 2026 року у справі закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду. Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно зі статтею 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. [PERSON] свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що у серпні 2020 року померла її мати - [PERSON] . Позивачка є єдиною спадкоємицею щодо майна померлої матері. Після її смерті залишилась спадщина, яка складається із частини квартири, загальною площею 81,40 кв.м, житловою площею 46,70 кв.м, яка складається з трьох житлових кімнат та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира перебуває у приватній спільній сумісній власності таких осіб: матері позивачки - [PERSON] , доньки позивачки - [PERSON] , сина позивачки - [PERSON] та самої позивачки. Зазначає, що після смерті матері вона вчасно звернулася до державного нотаріуса Першої чернівецької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, так як є єдиною спадкоємицею. По закінченню шестимісячного строку державний нотаріус видала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, де вказала, що квартира перебуває у спільній сумісній власності між співвласниками: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а тому видача свідоцтва про право на спадщину за законом на частку спадкової квартири, яка перебуває у спільній сумісній власності без визначення (виділення) їх часток є таким, що не відповідає вимогам закону та рекомендувала звернутись до суду. У зв`язку із наведеним [PERSON] звернулась до суду із даним позовом за захистом своїх порушених спадкових прав. Дослідивши докази по справі судом встановлені такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29 липня 2021 року № 826/02-31, відмовлено спадкоємиці [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, а саме: у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове нерухоме майно на частку квартири [ADDRESS] , що належала [PERSON] , яка померла [INFO] , в зв`язку з тим, що не встановлені частки у спільній сумісній власності, і що вчинення такої нотаріальної дії суперечить законові. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Чернівецької міської ради 14 жовтня 2010 року на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 12 жовтня 2010 року № 691/18, квартира [ADDRESS] передана у приватну спільну сумісну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 35120965, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване 09 серпня 2012 року за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З дослідженої судом копії спадкової справи № 38/2021, заведеної 14 січня 2021 року після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , вбачається, що спадкова справа була заведена державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Літун М.В. за заявою [PERSON] від 14 січня 2021 року, яка заявила про те, що приймає спадщину після смерті матері [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народилася [INFO] , батьками позивачки записані: батько [PERSON] , мати [PERSON] . Відповідно до довідки, виданої Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації №1674 від 06.07.2021, що міститься в матеріалах спадкової справи, встановлено, що згідно з архівними даними Чернівецьке КОБТІ повідомляє, що квартира [ADDRESS] . Відповідно до заяви від 29 липня 2021 року, поданою [PERSON] до Першої чернівецької державної нотаріальної контори, остання просить видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на частку квартири [ADDRESS] . Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 29 липня 2021 року № 00031875124, [PERSON] померла [INFO] в м. Чернівці. Відповідно до копії спадкової справи № 38/2021, заведеної 14 січня 2021 року після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , судом встановлено, що інших спадкоємців, окрім позивачки [PERSON] , які виявили бажання прийняти спадщину, немає. З урахуванням наведеної позиці позивачки та встановлених обставин справи, судом встановлено, що предметом даного позову є визнання за [PERSON] права власності на спадкове майно, яке складається з частки квартири, яка перебуває у спільній сумісній власності чотирьох співвласників, один з яких помер. Положеннями частини 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частини 2 статті 15 ЦК України). Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За положеннями статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За приписами частини 1 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Судом встановлено, що [PERSON] , як єдина спадкоємиця за законом першої черги щодо майна померлої [INFO] матері [PERSON] , вчасно звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Інших спадкоємці за законом чи за заповітом, щодо майна померлої [PERSON] судом не встановлено. Разом з тим судом також встановлено, що до складу спадщини входить частка квартири, загальною площею 81,40 кв.м, житловою площею 46,70 кв.м, яка складається з трьох житлових кімнат, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Отримати свідоцтво про право на спадщину на вказане спадкове майно [PERSON] не має можливості, оскільки не встановлені частки у спільній сумісній власності, і вчинення такої нотаріальної дії суперечить законові. Відповідно до положень статті 41 Основного Закону України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положення цієї статті Конституції України кореспондуються із положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «власність», яке передбачене частиною 1 статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, воно охоплює певні інші права та інтереси, які не є обмеженими в розумінні Конвенції, зокрема, майнові інтереси спадкоємців на спадкове майно. Там, де майновий інтерес за своєю природою є вимогою, він може розглядатися як «майно» тільки тоді, коли він має достатню підставу у національному законодавстві або у разі встановлення такого інтересу остаточним судовим рішенням, яке може бути виконано (п. 59, рішення у справі «Грецькі нафтопереробні заводи «Стрен» і «Стратіс Андреадіс проти Греції» (Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v. Greece), від 09.12.1994, Серія А, №301-В, ст.84,). Відтак, майновий інтерес, який виражається у майнових вимогах спадкоємців, підлягає захисту із застосуванням правових стандартів, визначених статтею 6 Конвенції та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції в контексті права мирно володіти своїм майном та можливості його обмеження не інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами права. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. У частинах 1, 2 статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до положень частини 1 статті 368 і частини 2 статті 372 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Частинами 1, 2 статті 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Суд звертає увагу на те, що згідно з пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Враховуючи те, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно квартира належить особам на праві спільної сумісної власності, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, а тому суд вважає за можливе визначити частку у праві спільної сумісної власності на квартиру зяка належить померлій [PERSON] у розмірі частки.. Відповідно до підпунктів 4.12, 4.16, 4.19 пункту 4 глави 10 розділу II «Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 за № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Отже, беручи до уваги те, що позивачка прийняла спадщину, є єдиною спадкоємицею за законом щодо майна померлої та не має можливості оформити в установленому законом порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, суд доходить висновку, що [PERSON] має право на визнання за нею права власності на спадкове майно, а саме: на 1/4 частку квартири [ADDRESS] . У відповідності до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, беручи до уваги досліджені в ході розгляду справи докази та встановлені обставини справи, суд доходить висновку, що позовні [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Чернівецької міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved