Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів за минулий час. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] вказує, що 27.01.1996 вона одружилася з [PERSON] .. Від шлюбу у них народилося шестеро дітей, четверо з яких уже повнолітні: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (досягла повноліття - [INFO] ). [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , на даний час ще не досягли повноліття. Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 01.10.2020 шлюб між сторонами було розірвано, визначено місце проживання неповнолітніх дітей з матір`ю. Тривалий час відповідач неналежно виконував покладений на нього обов`язок з утримання дітей та їх матеріального забезпечення. Коштів на їх утримання взагалі не надав. [PERSON] має можливість утримувати дітей, оскільки має власні доходи, задовільний стан здоров`я. У зв`язку з цим, 11.02.2022 позивачкою було подано заяву до Сарненського районного суду Рівненської області про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання трьох неповнолітніх дітей. 24.02.2022 в Україні було ввведено воєнний стан, справа тривалий час не розглядалася. [PERSON] неодноразово усно зверталася в суд з метою отримання судового наказу, однак його не отримувала. 27.10.2022 позивачкою було подано письмову заяву, в якій вона просила видати судовий наказ. І лише після подання такої заяви Сарненським районним судом було винесено ухвалу від 01.09.2022 про відмову у видачі судового наказу через її подання з порушенням правил підсудності. Дана ухвала була внесена до Єдиного реєстру судових рішень 02.11.2022. Після отримання такої ухвали [PERSON] звернулась до Володимирецького районного суду Рівненської області з заявою про видачу судового наказу, на підставі якої і було видано судовий наказ про стягнення аліментів на утримання трьох неповнолітніх дітей, починаючи з 08.11.2022. На думку позивачки дані обставини вказують на те, що вона вживала заходів для стягнення аліментів за минулий час, а саме з 11.02.2022 по 07.11.2022, з підстав того, що відповідач добровільно не надавав кошти на утримання дітей. А тому враховуючи вищевикладене вважає, що має право на стягнення аліментів за минулий час на утримання дітей: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в розмірі частки від всіх видів доходу (заробітку) відповідача щомісячно, починаючи з 11.02.2022 по 07.11.2022, які просить стягнути в судовому порядку. Вказаний позов надійшов до суду 06 червня 2026 року. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 21 липня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження. У судовому засіданні представник позивачки, адвокат Полюхович О.І., підтримала заявлені вимоги і надала пояснення в межах пред`явленого позову. Допитана в якості свідка позивачка [PERSON] , пояснила, що вона з неповнолітніми дітьми з листопада 2021 року проживає у м. Сарни, орендують житло. Відповідач матеріально не допомагав, не утримував дітей, тому й вимушена була звернутися в суд з заявою про стягнення аліментів. Періодично давав дітям по 50-100 гривень, психологічно тиснув на них. Дійсно, коли розпочалася війна, вона з дітьми переїхала в с. Сварині, до відповідача, де проживали в їх спільному будинку до 17.04.2022. А потім сини приїжджали до батька. З метою отримання судового наказу усно зверталася в Сарненський районний суд. Представник відповідача, адвокат Карпач О.М. позовні вимоги не визнала, пояснила, що позивачка просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей за минулий період, а саме з 11.02.2022 по 07.11.2022. В той же час, остання не заперечує, що коли розпочалася війна 24.02.2022, вона з дітьми переїхали до відповідача в с. Сварині, в їх спільний будинок, де проживали до 17.04.2022. А потім сини фактично були з батьком кожних вихідних. Відповідач в цей період забезпечував дітей. [PERSON] у своєму позові надала докази звернення до суду із судовим наказом про стягнення аліментів, однак не надала доказів ухилення відповідача від сплати аліментів та виконання обов`язку з утримання дітей. Позивачка надала докази звернення до суду щодо пришвидшення розгляду судового наказу про стягнення аліментів, однак не надала доказів звернення до відповідача. Тобто не підтвердила свої активні дії саме до відповідача щодо стягнення аліментів, і що останній дійсно ухилявся від їх сплати. Свідок [PERSON] , сестра позивачки, ствердила, що вона допомагала [PERSON] грошима, їм не було за що купити їсти. Відповідач не допомагав дітям. Свідок [PERSON] , дочка позивачки і відповідача, суду пояснила, що вона тоді була в батька в с. Сварині, коли мати з неповнолітніми братами виїхала в м. Сарни. Їй відомо, що батько відвозив їм продукти, давав кошти в різних сумах. Коли розпочалася війна, знову жили всі в їх будинку в с. Сварині. Батько брав участь у вихованні неповнолітніх дітей, як фінансово так і продуктами. Брали хлопців, купляли їм речі. Брати приїжджали до батька на літні канікули. Давав їм від 500 до 1000 гривень при кожній зустрічі, майже кожного тижня. Заслухавши пояснення позивачки, допитаної в якості свідка, представника позивачки, представника відповідача, свідків, дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено у судовому засіданні і це не заперечується сторонами [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 27.01.1996, про що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу. Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 01.10.2020 шлюб між сторонами розірвано. Місцем проживання неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] - визначено місце проживання матері. Від даного шлюбу сторони мають шестеро дітей, в тому числі неповнолітніх: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження, серії [NUMBER] , серії [NUMBER] . [PERSON] , [INFO] на даний час повнолітня. 11.02.2022 [PERSON] звернулася до Сарненського районного суду Рівненської області з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дітей. 27.10.2022 [PERSON] зверталася до судді Сарненського районного суду з заявою про видачу судового наказу, згідно поданої нею раніше заяви. Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 01.09.2022 [PERSON] відмовлено у видачі судового наказу, оскільки заяву подано із порушенням правил підсудності. Згідно судового наказу, виданого Володимирецьким районним судом Рівненської області від 14.11.2022, з [PERSON] на користь [PERSON] , стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/2 всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, починаючи з 08 листопада 2022 року і до досягнення дітьми повноліття. І як вбачається з довідки, виданої Сарненським відділом державної виконавчої служби у Сарненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, станом на 14.08.2025 у [PERSON] відсутня заборгованість зі сплати аліментів. У відповідності до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; б) ухилення відповідача від надання утримання дитині. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). (постанова Верховного Суду від 20.03.2024 по справі №235/101/21) Ухилення від сплати аліментів це винна протиправна поведінка, тобто свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини. Постановою Верховного Суду від 18.05.2020 року (справа №215/5867/17) сформовано правову позицію, про те, що частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині. Верховий Суд у постановах від 19.12.2019 у справі № 635/6268/18, від 27.01.2020 у справі № 672/198/19, від 29.01.2020 у справі № 756/14483/18, неодноразово звертав увагу, що ухилення від сплати аліментів це винна, протиправна поведінка, тобто свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вживав заходів щодо одержання аліментів з особистих мотивів. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановивши, що [PERSON] не надала належних і допустимих доказів, що в період з 11.02.2022 по 07.11.2022 вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, а останній вчиняв дії щодо ухилення від їх сплати, а надані позивачкою докази, в тому числі характеристики позивачки з місця роботи; характеристики на неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] за місцем навчання; довідки форми ОК-5 щодо доходів позивачки; копії чеків про оплату позивачкою за інтернет за період з січня по квітень 2022 року, та з кінця 2020 року і весь 2021 рік; копії чеків про оплату позивачкою за електроенергію протягом 2021 року; копії чеків про оплату позивачкою витрат на лікування сина [PERSON] ; копії листа виконавчого комітету, про те, що відповідач чинить психологічний тиск на дітей, не підтверджують даного факту, а тому суд, з урахуванням положень ст.191 СК України, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Письмові пояснення [PERSON] суд не приймає до уваги як доказ, оскільки вони подані з порушенням норм ЦПК України. Згідно з ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині 6 статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 3 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору. Оскільки у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів за минулий час відмовлено, а тому судовий збір в дохід держави з відповідача не стягується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed