Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом також - позивач або позикодавець) звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] (надалі за текстом також - відповідач або позичальник), в якому просила суд стягнути із відповідача на свою користь заборгованість за договором позики укладеним у формі розписки від 15.08.2019 у загальному розмірі 80 030,29 доларів США, що складається з: -основного боргу за договором позики у розмірі 50 000,00 доларів США; -нарахованих на суму боргу відсотків в розмірі облікової ставки НБУ за період з 16.08.2019 по 15.08.2023 на загальну суму 27 737,14 доларів США; -нарахованих на суму боргу трьох процентів річних за період з 16.08.2023 по 24.02.2025 на загальну суму 2 293,15 доларів США. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача Вимоги позивача обґрунтовуються тим, що 15.08.2019 відповідач отримала в строкову позику від позивача грошові кошти в розмірі 50 000,00 доларів США з умовою їх повернення до 15.08.2023 про що було складено боргову розписку. В порушення взятих на себе зобов`язань відповідач грошові кошти не повернула. У зв`язку з тим, що [PERSON] не повернула у визначений термін грошові кошти, які були позичені згідно договору позики від 15.08.2019, [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з позичальника боргу в загальній сумі 80 030,29 доларів США, що складається з: основного боргу, нарахованих на суму боргу відсотків в розмірі облікової ставки НБУ та нарахованих на суму боргу трьох процентів річних. Відповідач своїм правом на надання відзиву на позовну заяву не скористалася, заперечень щодо обставин викладених у позові не надала. Процесуальні дії у справі Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 26.03.2025 головуючим суддею у справі визначений суддя Голосіївського районного суду міста Києва Чекулаєв С.О. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 28.03.2025 відкрито провадження у справі; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження; підготовче судове засідання призначено на 31.07.2025. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 28.03.2025 заяву позивача про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 24,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1108900780000), що належить на праві приватної власності [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). 31.07.2025 підготовче засідання було відкладенена на 21.10.2025 у зв`язку з неявкою відповідача. 21.10.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 28.01.2026. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином. Так, з матеріалів справи вбачається, що копія ухвали про відкриття провадження у справі, позовна заява з доданими до неї документами неодноразово направлялися відповідачу рекомендованими листами з рекомендованим повідомленням на відому адресу її зареєстрованого місця проживання. Повістка про виклик відповідача у підготовче судове засідання призначене на 21.10.2025 була вручена відповідачу про що є відповідний розпис на рекомендованому повідомленні. Окрім того, з метою належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового розгляду суд розміщував відповідне оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Фактичні обставини встановлені судом 15.08.2019 між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] , [INFO] , як позичальником був укладений договір позики грошових коштів, на підтвердження чого відповідач склала письмову розписку. Згідно умов позики вказаних у розписці від 15.08.2019 вбачається, що [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти у розмірі 50 000,00 доларів США із зобов`язанням повернути вказану суму позики до 15.08.2023. Про факт отримання грошових коштів [PERSON] склала власноручну розписку від 15.08.2019. Оригінал вказаної розписки від 15.08.2019 знаходиться у позивача та був досліджений судом в судовому засіданні. Доказів повернення відповідачем отриманих у позику грошових коштів матеріали справи не містять. Мотиви, з яких суд дійшов висновків та закон, яким керувався суд Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно наявної в матеріалах справи розписки відповідача, оригінал якої знаходиться у позивача та був досліджений судом у судовому засіданні, суд встановив, що 15.08.2019 між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] , [INFO] , як позичальником був укладений договір позики грошових коштів у розмірі 50 000,00 доларів США з умово їх повернення до 15.08.2023. Таким чином, суд встановив, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини пов`язані з позикою грошових коштів. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У постанові Верховного Суду від 22.09.2021 справа № 520/11358/15-ц (провадження № 61-7539св21) зроблено висновок, що «тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок». Відповідно до статей 627-629 та 638 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами і є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно розписки від 15.08.2019 розмір позики становить 50 000,00 доларів США, термін повернення позики визначений - «до 15.08.2023». Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, видана відповідачем позивачеві розписка у розумінні Цивільного кодексу є договором позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідач, як позичальник свої зобов`язання не виконала, борг не повернула, про що свідчить наявний у позивача оригіналу розписки, що доводить невиконання відповідачем своїх зобов`язань. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Згідно з вимогами статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Термін виконання зобов`язання відповідачем визначений до 15.08.2023. Суд зазначає, що чинне законодавство не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Оскільки на день розгляду справи у суді відповідач не повернула позивачу борг у повному розмірі, він підлягає стягненню у судовому порядку, в розмірі заявленому позивачем, а саме у сумі 50 000,00 доларів США. Стосовно позовних вимог про стягнення процентів згідно статті 1048 ЦК України у сумі 27 737,14 доларів США, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що предметом спірного договору позики є іноземна валюта - долари США, розмір одержання процентів його умовами не передбачено. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Заявляючи зазначену вимогу позивач виходив із рівня облікової ставки НБУ, оскільки договором позики розмір одержання процентів не передбачено. За змістом статті 1 Закону України «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цимЗакономта іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV). Абзацом 10 пункту 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що Правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку. Відповідно достатті 27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют. Відповідно до Положення про процентну політику Національного банку України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 21.04.2016 № 277 облікова (ключова) ставка Національного банку застосовується в значенні, визначеному Законом України «Про Національний банк України» та є основним інструментом грошово-кредитної політики, за допомогою якого Національний банк досягає її цілей. Облікова ставка є основним індикатором змін у грошово-кредитній політиці. Облікова ставка встановлюється на основі підготовлених Національним банком комплексного аналізу та прогнозу макроекономічного, монетарного та фінансового розвитку. Таким чином, можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16.08.2017 у справі № 6-2667цс16. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31.10.2018 у справі № 14-318цс18, а також у постанові від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц. Таким чином, позовні вимоги про стягнення процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України в розмірі 27 737,14 доларів США задоволенню не підлягають. Стосовно позовних вимог про стягнення трьох процентів річних згідно статті 625 ЦК України у сумі 2 293,15 доларів США, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку трьох проценитів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Дослідивши поданий позивачем розрахунок трьох процентів річних від простроченої суми позики за період з 16.08.2023 по 24.02.2025 суд вважає його обгрунтованим, математично вірним, а тому позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних за період з 16.08.2023 по 24.02.2025 на загальну суму 2 293,15 доларів США підлягає задоволенню. Щодо вжитих заходів забезпечення позову суд зазначає наступне. Згідно частини сьомої та восьмої статті 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Враховуючи викладене, захід забезпечення позову у виді арешту на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 24,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1108900780000), накладений згідно ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 28.03.2025 продовжує діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. Судові витрати Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Згідно з частиною другою статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесені позивачем судові витрати документально підтверджено копією платіжної квитанції №1UZR-R6RT-1E4E від 18.03.2025 згідно якої позивач сплатив судовий збір у розмірі 15 140 гривень. Враховуючи часткове задоволення позову (52 293,15 доларів США), що становить 65,44% від розміру заявлених позовниї вимог (80 030,29 доларів США) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі (65,44% від 15 140,00) = 9 841,00 гривень.

Outcome: partial