Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення суми боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що 19 квітня 2024 року між ТОВ «Бізнес позика» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 496833-КС-001, підписаний електронним підписом через одноразовий ідентифікатор. За Кредитним договором ТОВ «Бізнес позика» надало [PERSON] кредит у розмірі 6000 грн. зі сплатою відсотків за кожен день користування кредитом. Приймаючи умови Кредитного договору [PERSON] підтвердила, що ознайомлена з Правилами надання коштів у позику, розміщених на сайті ТОВ «Бізнес позика». Однак, всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконав свого зобов`язання, не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості. Заборгованість [PERSON] за кредитним договором складає 19360,22 грн., з яких 6000 грн. - сума прострочених платежів по тілу кредиту, 12460,22 грн. сума прострочених платежів по процентах, 900 грн. сума прострочених платежів за комісією. На підставі викладеного вмотивування просив суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Бізнес позика» заборгованість за кредитним договором № 496833-КС-001 в сумі 19360,22 грн, а також понесені судові витрати з оплати судового збору в сумі 2422,40 грн. Ухвалою суду від 05 січня 2026 року при відкритті провадження у справі судом було визначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи. Представник позивача, Коваленко Г.Ю., не заперечував проти проведення розгляду справи за відсутності представника ТОВ «Бізнес позика» за наявними матеріалами справи. Відповідачка, [PERSON] , будучи повідомленою про наявність позову ТОВ «Бізнес позика» до нього про стягнення боргу, своїм правом на подання відзиву на позов не скористалась. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. На підставі ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того суд вказує, що за п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до змісту ч. 1-5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. За ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. На підставі ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно із ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. На підставі абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З урахуванням викладеного вмотивування суд дійшов висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК). Головне, щоб електронний договір включав усі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним через недодержання письмової форми в силу прямої вказівки закону. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Отже, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є комбінацією цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічна правова позиції була викладена Верховним Судом у постанові від 12 січня 2021 року по справі № 524/5556/19. Судом було встановлено, що 19 квітня 2024 року між ТОВ «Бізнес позика» та [PERSON] за допомогою електронного підпису було укладено договір кредиту № 496833-КС-001. Таким чином суд дійшов висновку, що договір № 496833-КС-001 був підписаний [PERSON] за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, чим підтверджено його укладання сторонами такої угоди, оскільки без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт позивача за допомогою логіну та пароля договір між сторонами не був би укладений, тому сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Підписуючи електронним підписом договір № 496833-КС-001, [PERSON] зазначила номер електронного платіжного засобу [NUMBER] . Грошові кошт в сумі 6000 грн. були перераховані на платіжну картку [PERSON] № [NUMBER] , що підтверджується довідкою ТОВ «ПрофітГід». Згідно відповіді АТ «Райффайзен Банк» № 81-15-9/273-БТ від 07.01.2026 року, на ім`я [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , банком емітовано картку [NUMBER] , на яку 19 квітня 2024 року відбулось зарахування коштів у сумі 6000 грн. Згідно п. 2.1 кредитного договору № 496833-КС-001 кредитодавець надає позичальнику кредит в розмірі 6000 грн., на умовах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, та комісію у порядку та на умовах, визначених цим Договором та Правилами надання споживчих кредитів. Згідно п. 2.3 кредитного договору № 496833-КС-001 строк, на який надається кредит 16 тижнів. Згідно п. 2.4 кредитного договору № 496833-КС-001 стандартна ставка за кредитом становить 2% в день (фіксована). Згідно п. 2.5 кредитного договору № 496833-КС-001 комісія за видачу кредиту становить 900 грн. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 496833-КС-001 вбачається, що сума боргу складає 19360,22 грн., з яких 6000 грн. - сума прострочених платежів по тілу кредиту, 12460,22 грн. сума прострочених платежів по процентах, 900 грн. сума прострочених платежів за комісією Суд встановив, що [PERSON] належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредиту та процентів за користування ним, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку наразі вона повинна сплатити на користь позивача. Підсумовуючи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «Бізнес позика», заявлені до відповідача, підлягають на підставі викладеного судом вмотивування задоволенню шляхом стягнення на користь позивача з [PERSON] боргу на загальну суму 19360,22 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК на користь позивача з відповідача підлягають також стягненню витрати ТОВ «Бізнес позика» зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн.

Outcome: approved