Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

28 листопада 2025 року заявник через свого представника звернувся до суду з заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, заінтересована особа: Саратська селищна рада Білгород-Дністровського району Одеської області. Заява мотивована тим, що [INFO] померла [PERSON] . За життя [PERSON] було видано Державний акт серії ЯА №295368 на право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,93 га в межах території Новоселівської сільської ради Саратського району Одеської області, кадастровий номер: 5124583900:01:001:0522, на підставі розпорядження Саратської районної державної адміністрації Одеської області від 26 листопада 2004 року №562/А-04, однак з помилкою у написанні прізвища як « [PERSON] ». Заявник, як спадкоємець за заповітом, звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та 17 червня 2025 року заведена спадкова справа №134/2025. 11 листопада 2025 року заявнику відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] через розбіжності у написанні її прізвища у свідоцтві про смерть як « [PERSON] » та у Державному акті на право приватної власності на земельну ділянку як « [PERSON] ». Помилка у написанні прізвища спадкодавця заважає заявнику прийняти спадщину, у зв`язку з чим заявник просить встановити факт належності [PERSON] , яка померла [INFO] , Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №295368, виданого 20 квітня 2005 року на підставі розпорядження Саратської районної державної адміністрації Одеської області №562/А-04 від 26 листопада 2004 року, площею 2,93 га, кадастровий номер 5124583900:01:001:0522, яка розташована на території Новоселівської сільської ради Білгород-Дністровського (раніше Саратського) району Одеської області, масив [NUMBER] , ділянка [NUMBER] , з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виданого на ім`я « [PERSON] ». Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 02 грудня 2025 року провадження у справі було відкрито в порядку окремого провадження. Заінтересованій особі встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання заперечення на заяву; витребувано у приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сулакова І.І. засвідчену належним чином копію спадкової справи №134/2025 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 08 січня 2026 року на виконання ухвали від 02 грудня 2025 року адресу суду від приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сулакова І.І., надійшла копія спадкової справи №134/2025 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (Вх. №156/26-Вх від 08.01.2026 року). Заявник у судове засідання не з`явився, про розгляд справи в суді повідомлено належним чином. Від представника заявника адвоката Вельчевої Н.М. надійшла заява, в якій остання наполягає на задоволенні заяви в повному обсязі та просить суд розглянути справу без її та заявника участі (Вх. №585/26-Вх від 29.01.2026 року). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник заінтересованої сторони Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області до суду не з`явився, будучи належним чином повідомленими про дату, час, та місце розгляду справи, шляхом направлення повідомлення на електронну адресу та до системи «Електронний суд». Заяв та клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У відповідності до ч.1 ст.223 ЦПК України суд визнав за можливе проводити розгляд справи без участі заявника та заінтересованої особи, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст.13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до п.п. 3,4 ст. 5 ст. 12 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє захисту їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України. Відносно надання суду будь-яких інших доказів сторони до суду заяв та клопотань не надавали. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами ; висновками експертів; показаннями свідків (ч.2 ст.76 ЦПК України). Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293, частини другої статті 315 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення та від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що «юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що «[…] у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права. Судом встановлено, що [INFO] в місті Маріуполь Донецької області померла [PERSON] , [INFO] , про що видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] Саратським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на підставі актового запису №5. Спадкоємцем за заповітом після її смерті є заявник у справі [PERSON] . 14 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Татарбунарського районного нотаріального округу Одеської області Гайдаржи А.А., посвідчено заповіт за реєстраційним №1118, відповідно до якого [PERSON] , заповіла належну їй земельну ділянку площею 2,93 га, кадастровий номер 5124583900:01:001:0522, розташованої на території Новоселівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, яким призначила [PERSON] , [INFO] . 20 квітня 2005 року на підставі розпорядження Саратської районної державної адміністрації Одеської області №562/А-04 від 26 листопада 2004 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №295368, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,93 га, кадастровий номер: 5124583900:01:001:0522 в межах території Новоселівської сільської ради Білгород-Дністровського (раніше Саратського) району Одеської області, на ім`я [PERSON] , який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за №010553300346. Тобто, прізвище спадкодавця у правовстановлюючому документі не збігається з прізвищем, зазначеним у свідоцтві про смерть, а саме « [PERSON] » замість « [PERSON] », інші дані співпадають. Заявник, як спадкоємець за заповітом, звернувся до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сулакова І.І. із заявою про прийняття спадщини та 11 листопада 2025 року заведена спадкова справа №134/2025. Як вбачається з копії спадкової справи №134/25, інші спадкоємці, крім заявника, відсутні. 11 листопада 2025 року заявнику відмовлено приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сулакова І.І. у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] через розбіжності у написанні її прізвища у свідоцтві про смерть як « [PERSON] » та у Державному акті на право приватної власності на земельну ділянку як « [PERSON] ». На підтвердження прізвища спадкодавця як « [PERSON] » свідчить копія паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданий 23 квітня 2006 року Саратським РВ УМВС України в Одеській області, на ім`я [PERSON] , [INFO] . Прізвище ім`я та по батькові російською мовою зазначено, як « [PERSON] ». Вказане підтверджує, що державний акт належить спадкодавцю, а зазначення прізвища " [PERSON] " замість " [PERSON] " є опискою у зв`язку з неправильним перекладом прізвища, якої допустився орган при його видачі. При зверненні представника заявника до Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин щодо внесення змін до Державного акту на право власності на земельну ділянку, листом виконуючого обов`язки заступника начальника управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин [PERSON] від 27 листопада 2025 року за вихідним №3-0.1121/340-25 заявнику було відмовлено, оскільки відповідно до Законів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Про Державний земельний кадастр» видача державних актів на право власності на земельну ділянку наразі не здійснюється. Відповідно до чинної до 2013 року Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею ( в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої Державним комітетом України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43, виправлення у державних актах на право власності на земельну ділянку не допускались. Згідно з п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесених згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25 травня 1998 року), при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Відповідно до листа Верховного Суду України 01 січня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Відповідно до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року №43, будь-які виправлення в державних актах на право постійного користування землею не допускаються. У зв`язку із набуттям чинності з 01 січня 2013 року Закону України "Про державний земельний кадастр" та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" заявник не може поновити чи отримати дублікат правовстановлюючого документу на земельну ділянку у позасудовому порядку. На думку суду, розбіжності в написанні прізвища спадкодавця виникла внаслідок неусталеності правил і принципів міжмовного перетворення. Зазначену невідповідність у написанні в Державному акті про право власності на земельну ділянку та у свідоцтві про смерть, прізвища спадкодавця, суд вважає помилкою, оскільки наведені прізвища відмінні у одній літері, інші дані співпадають. Факт належності спадкодавцю Державного акту на право власності на землю, як правовстановлюючого документу, має для заявника юридичне значення, оскільки є підставою для прийняття спадщини після смерті батька та у подальшому володіння, користування та розпорядження майном. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що факт належності правовстановлюючого документу знайшов своє підтвердження в судовому засіданні та в матеріалах справи, будь-якого спору між заявником та заінтересованою особою не має, окрім того, встановлення факту є реалізацією гарантованого ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України права заявника вільно розпоряджатися своєю власністю, перешкодою чому є невірне зазначення прізвища в правовстановлюючому документі, а тому суд вважає, що даний факт підлягає встановленню. До справ окремого провадження не застосовується вимоги процесуального закону щодо змагальності процесу та меж судового розгляду справи, не діє право на укладення мирової угоди, справа не передається на розгляд третейського суду. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що заява обґрунтована та підлягає задоволенню. Відповідно до ч.7 ст.294 ЦПК України у справах окремого провадження, при ухваленні судового рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved