Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

У серпні 2025 року позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позов обґрунтовано тим, що позивачка та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах, в результаті яких [INFO] у них народився син [PERSON] . З лютого 2017 року спільне проживання та сімейні стосунки між сторонами припинено, подружнє життя фактично не ведеться, відповідач виїхав із місця спільного проживання, і його місце перебування на цей час позивачці не відоме. Малолітня дитина проживає разом із позивачкою за місцем її реєстрації та фактичного проживання. Відповідач протягом понад восьми років не проявляє батьківської турботи: не бере участі у вихованні сина, не спілкується з ним, не цікавиться станом його здоров`я, потребами, розвитком чи навчанням. Жодної матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Така повна відсутність участі відповідача у житті дитини є систематичною та свідчить про усвідомлене ухилення від виконання батьківських обов`язків. Позивачка самостійно забезпечує дитину всім необхідним для життя, розвитку та виховання, дбає про належні побутові умови, фізичний і моральний добробут дитини. Вказана поведінка відповідача негативно впливає на психоемоційний стан дитини, принижує її гідність, суперечить принципам найкращих інтересів дитини, передбачених законодавством. Таким чином, невиконання відповідачем батьківських обов`язків щодо свого сина є підставою для відповідного реагування суду, в тому числі шляхом задоволення заявлених позовних вимог. Ухвалою судді від 01.09.2025 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, постановлено її розгляд проводити за правилами загального позовного провадження; залучено виконавчий комітет Погребищенської міської ради до участі у справі в якості органу опіки та піклування; встановлено учасникам провадження строки для подання заяв по суті справи (а. с. 19, 20). 23.10.2025 судом ухвалено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті (а .с. 92). Позивачка у судове засідання не з`явилася, однак 28.01.2026 подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судові засідання призначені на 14.01.2026 та 28.01.2026 не з`явився, причин неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Погребищенської міської ради, належним чином повідомлений про розгляд справи відповідно до вимог чинного законодавства, у судове засідання не з`явився. Водночас 23.10.2025 до суду надійшла заява від головного спеціаліста юриста відділу правового забезпечення [PERSON] , в якій зазначено прохання розглянути справу за відсутності представника органу опіки та піклування (а. с. 34-39). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ухвалою суду від 28.01.2026 постановлено здійснити заочний розгляд справи. Суд, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно дослідивши докази, що мають значення для правильного вирішення справи по суті, встановив таке. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18.11.2015, про що зроблено відповідний актовий запис 10 (а. с. 8). Відповідно до копії витягів з реєстру територіальної громади від 31.01.2025 №20245/001435630 та від 28.06.2024 №2024/007625430 позивачка [PERSON] та її малолітній син [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а. с. 10, 11). Згідно з довідками від 05.08.2025 № 31, № 32, виданими КЗ «Плисквіський ліцей Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області», [PERSON] навчається в четвертому класі навчального закладу. Батько учня [PERSON] контакту з школою не підтримує, успішністю дитини не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує. На виклики батьків до школи приходить тільки мати. Дитину приводить до школи і забирає теж мати (а. с. 12, 13). Отже, зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що батько дитини відповідач [PERSON] повністю усунувся від виконання батьківських обов`язків. Зокрема, він не виявляє батьківської турботи щодо сина, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не цікавиться його життям та не бере участі у вихованні дитини. Крім того, відповідач не здійснює жодного матеріального забезпечення сина. Зазначені обставини також підтверджуються висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, затвердженим рішенням виконавчого комітету Погребищенської міської ради від 09.10.2025 № 422 «Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав», згідно якого уповноважений орган вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав щодо його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а. с. 31-33). У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з частинами 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також, суд приймає до уваги те, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Згідно з частинами 1, 2 ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього кодексу. Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із частинами другою та четвертою ст. 155 Сімейного кодексу України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Зважаючи на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] безвідповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що відповідач протягом тривалого часу не бере участі у вихованні дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не забезпечує належного харчування, медичного догляду, не створює умов для отримання освіти, не спілкується з дитиною та не цікавиться її життям. Жодних об`єктивних причин, які б перешкоджали відповідачу здійснювати батьківські обов`язки, судом не встановлено. Досліджені докази підтверджують, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків, не виявляє ініціативи у налагодженні стосунків із дитиною та не забезпечує її утримання. Протягом розгляду справи відповідач не вжив жодних дій, які б свідчили про бажання змінити таку поведінку. У зв`язку з цим суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідає найкращим інтересам дитини, не зашкодить її подальшому вихованню та утриманню, а позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Суд також зазначає, що, відповідно до ст.169 Сімейного кодексу України, відповідач має право звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни свого ставлення до виконання батьківських обов`язків. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по відшкодуванню судового збору в сумі 1 211 грн 20 коп. слід стягнути з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved