Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

В Острозький районний суд звернулася адвокат Хмарук Ю.М., діючи в інтересах [PERSON] , з позовом до [PERSON] про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та встановлення факту непроживання зі спадкодавцем на дату смерті. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла баба позивачки - [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина, що складається з трьох земельних ділянок площею 1,10 га 0,14 га та 0,59 га, які розташовані на території колишньої Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області та належали [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 030096 від 28.02.2005. Вказує, що [PERSON] за життя 22.09.2023 року склала заповіт, згідно якого вказані земельні ділянки заповіла онуці [PERSON] . Посилається на те, що позивачка про наявність заповіту складеного на її користь дізналася після спливу строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , оскільки не знала про наявність заповіту на свою користь. Вказує, що відразу після того, як позивачці стало відомо про наявність складеного на її ім`я заповіту остання звернулася у нотаріальну контору для оформлення спадкових прав за заповітом, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини. Окрім того, станом на дату смерті [PERSON] зі спадкодавцем на дату смерті був зареєстрований її син [PERSON] , який у разі прийняття спадщини має право на обов`язкову частку в спадщині, але на час смерті спадкодавця не проживав разом з нею, відтак вказаний факт повинен бути встановлений в судовому порядку, оскільки у нотаріуса згідно поданих документів відсутня можливість встановити відповідний факт. Посилається на те, що зазначений строк для прийняття спадщини був пропущений позивачкою з поважних причин, оскільки останній не було відомо про наявність заповіту складеного на її користь. Вказує, що вищевказані обставини для позивачки стали об`єктивною перешкодою для своєчасної подачі заяви про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] , що й спонукало звернутися до суду з вищевказаним позовом. У зв`язку з вищезазначеним, просить визначити [PERSON] додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] , а також встановити факт постійного непроживання [PERSON] за місцем реєстрації на момент смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 04.09.2025р. відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання у справі, сторонам визначено строк для подання заяв по суті справи. Ухвалою суду від 04.11.2025р. закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду. Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав та доводів, викладених у позовній заяві. Позивачка додатково пояснила, що [INFO] померла її баба [PERSON] , яка на день смерті була зареєстрована в [ADDRESS] . Посилається на те, що дізналась про складення [PERSON] заповіту на її користь випадково, через значний проміжок часу після її смерті, а саме у серпні 2025 року, перебираючи особисті речі [PERSON] у будинку за адресою: [ADDRESS] , де вона знайшла вищевказаний заповіт від 22.09.2023, а відтак вчасно не звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, так як була необізнана про наявність такого заповіту. Зазначила, що на час відкриття спадщини разом з померлою був зареєстрований її син [PERSON] , однак він фактично не проживав разом з померлою на дату смерті, не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини або ж за видачею свідоцтва про право на спадщину. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, в поданій до суду заяві позов визнав в повному обсязі, просив розглядати справу у його відсутності, не заперечував проти задоволення позову. Одночасно підтвердив фактичні обставин справи та вказав, що дійсно не проживав зі спадкодавцем на час смерті та не претендує на майно, що залишилось після її смерті. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, свідка, перевіривши матеріали справи, дослідивши надані докази, вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 02.10.2024 року (актовий запис № 497 від 02.10.2024 року) (а.с.13). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається із земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства з кадастровими номерами 5624281200:07:001:0113 площею 1,10 га, 5624281200:08:001:0200 площею 0,14 га та 5624281200:09:003:0110 площею 0,59 га, що розташовані на території колишньої Вельбівненської сільської ради та право власності на які за померлою посвідчувалося державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 030096 від 28.02.2005. (а.с.15) На день смерті [INFO] [PERSON] була зареєстрована у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . та разом із нею за вказаною адресою на день смерті були зареєстровані: син [PERSON] , невістка [PERSON] , онук [PERSON] , онука [PERSON] , правнук [PERSON] , правнук [PERSON] , що підтверджується довідкою старости сіл Вельбівно, Бадівка № 07.03.-12/398/3 від 05.08.2025 р. (а.с.16) За життя, 22.09.2023 року, [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого земельні ділянки, які належать їй на ніпдставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №030096 від 28.02.2005, заповіла [PERSON] (а.с.14) На день смерті [PERSON] вказаний заповіт змінено чи скасовано не було, що підтверджується Витягом зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 19.08.2025 року. (а.с.19-30) Спадкові справи після смерті [PERSON] не заводилися, що підтверджується Витягом зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 19.08.2025 року. (а.с18) Таким чином, судом встановлено, що заяви про прийняття чи відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON] ніким не подавалися. 19.08.2025 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Грунтківської І.А. з приводу прийняття спадщини після смерті [PERSON] та позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з пропуском нею строку для подання заяви про прийняття спадщини, водночас для [PERSON] роз`яснено про її право звернутися до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті спадкодавця. Окрім того зазначено, що згідно наданої довідки про зареєстрованих осіб станом на дату смерті [PERSON] зі спадкодавцем на дату смерті був зареєстрований її син [PERSON] , який у разі прийняття спадщини має право на обов`язкову частку в спадщині. Оскільки позивачка зазначає про те, що [PERSON] не проживав постійно зі спадкодавцем на дату смерті, вказаний факт повинен бути встановлений в судовому порядку, оскільки у нотаріуса згідно поданих документів відсутня можливість встановити відповідний факт. (а.с.17) 04.08.2025 р. [PERSON] посвідчив заяву про відмову від спадщини, у якій відповідач, зокрема, зазначив, що йому відомо, що [PERSON] залишено заповіт, посвідчений старостою сіл Вельбівно і Бадівка Острозької міської ради Рівненського району Рівненської області 22 вересня 2023 року за №11, та він відмовляється від спадкового майна, зазначеного в заповіті. (а.с.32) Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знайома з [PERSON] протягом тривалого часу. Їй відомо, що в [PERSON] була баба [PERSON] , яка залишила заповіт на належну їй земельну ділянку на ім`я позивачки. Вказала, що позивачці не було відомо про наявність даного заповіту та вона його знайшла випадково в речах [PERSON] в серпні 2025 року. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до загальних положень про спадкування, викладених у статтях 1220, 1222, 1270 ЦК України, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, початком перебігу якого є час її відкриття. Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої- п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно із ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно із ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно із ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. В судовому засіданні встановлено, що строк для прийняття спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] закінчився 01.04.2025 р., та позивачка [PERSON] в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини у строк, визначений ст.1270 ЦК України не зверталася, таким чином пропустила строк для її прийняття. Статтею 1272 ЦК України визначені наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. У відповідності до ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Правила ч.3 ст.1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту, тощо. Законом не визначено чіткого переліку обставин, які можуть бути поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини. Встановлення критерію поважності такої причини відповідно ч.3 ст.1272 ЦК України віднесено до дискреції суду, який при розгляді конкретної справи повинен врахувати усі обставини в їх сукупності, що не дали можливості або перешкодили спадкоємцеві прийняти спадщину у встановленому законом порядку та строки. Таким чином, позов про визначення додаткового строку для прийняття спадщини підлягає задоволенню у разі пропуску такого строку та доведення поважності причин пропуску строку. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Окрім того, про свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини у разі доведеності факту необізнаності спадкоємця про існування заповіту також вказано у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 642/2539/18-ц, 15 квітня 2020 року у справі № 190/106/18, 17 березня 2021 року у справі № 308/4272/19, від 15 квітня 2021 року у справі №591/1271/18, від 26 липня 2021 року у справі № 405/7058/19, від 21 жовтня 2021 року у справі №643/13260/19, від 22 грудня 2021 року у справі № /4978/19. Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за законом першої черги здійснює право на спадкування в такому ж порядку, що й спадкоємець за заповітом, відповідно до статей 1268-1270 ЦК України, та на нього поширюються наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, передбачені статтею 1272 ЦК України. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилається на те, що пропустила строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] , оскільки їй не було відомо про існування заповіту складеного на її користь. Вказані обставини у своїх сукупності створили для неї об`єктивні труднощі для подачі заяви про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] . За вказаних обставин суд вважає слушними доводи позивачки щодо причини несвоєчасного звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини через необізнаність про наявність заповіту, оскільки вона не є спадкоємцем за законом першої черги за законом і про своє право спадкування за заповітом достовірно дізналася лише в серпні 2025 року, після чого вона і звернулася до нотаріальної контори. При цьому в даному випадку заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання позивачки про його існування не вимагало від неї вчинення дій щодо прийняття спадщини. Одночасно судом встановлено, що відповідач [PERSON] був зареєстрований разом зі спадкодавцем [PERSON] на дату її смерті за адресою: [ADDRESS] , проте фактично там не проживав. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до п.п. 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже, законодавець в даному випадку встановив вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Таким чином, доказом прийняття спадщини та постійного проживання разом зі спадкодавцем на момент смерті може бути довідка про зареєстроване місце проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем, разом з тим сама по собі реєстрація місця проживання за певною адресою не є єдиним та безумовним доказом такого проживання. Зокрема, місцем проживання фізичної особи згідно з ч.1 ст.29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. При цьому згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.11.2013 року у справі № 6-41137св13, місце проживання і місце реєстрації не є тотожними з урахуванням п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», згідно з якою реєстрація це лише внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання, із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку уповноваженого на те органу. Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.07.2015 року у справі № 6-14554св15 реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Тобто, для реалізації прав та свобод особи реєстрація її місця проживання чи місця перебування наперед встановленого значення не має. Згідно з п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» висновки судів про те, що вирішальне значення при визначенні місця проживання особи є офіційні дані органу реєстрації місця перебування та місця проживання фізичної особи, а не дані про її фактичне місце проживання, є передчасними. Отже, за умови наявності реєстрації місця проживання особи за певною адресою і при цьому фактичне постійне проживання особи за іншою адресою без проведення такої реєстрації у визначеному порядку не означає, що зазначена особа постійно проживає за місцем своєї реєстрації, якщо про це свідчать протилежні факти. Аналіз наведених норм права дозволяє сформулювати висновок про те, що сама по собі реєстрація місця проживання особи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може бути підтвердженням, відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, своєчасності й повноти прийняття спадщини спадкоємцем. Для цього, окремо слід довести факт постійного (спільного й безперервного) проживання спадкоємця зі спадкодавцем станом на день смерті останнього. Оскільки [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом, проте не проживав разом зі спадкодавцем на момент смерті, хоч і був зареєстрований разом з нею за однією адресою, то для реалізації позивачкою своїх прав на успадкування належних [PERSON] земельних ділянок повністю, необхідно встановити факт не проживання відповідача за його зареєстрованим місцем проживання на момент смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Зібрані у справі, досліджені судом кожен окремо та в сукупності докази у повній мірі підтверджують факт не проживання [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] до дня її смерті та на час відкриття спадщини. Відповідач [PERSON] в поданій на адресу суду підтвердив факт свого не проживання зі спадкодавцем та визнав позов в повному обсязі. Окрім того відповідач [PERSON] , дізнавшись про існування заповіту, складеного його мамою на ім`я позивачки, 04.08.2025 посвідчив заяву про відмову від спадщини, проте така відмова не була подана нотаріусу та не могла бути взяти до уваги останнім у зв`язку з тим, що така заява посвідчена по закінченню 6-місячного строку для прийняття спадщини, що суперечить ч.1 ст.1273 ЦК України. Інші спадкоємці за законом, які можуть претендувати на спадщину після смерті [PERSON] , відсутні. Згідно з п.п.2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Метою встановлення факту не проживання [PERSON] зі спадкодавцем є необхідність реалізації позивачкою права на спадщину, отже такий факт породжує юридичні наслідки. За вказаних обставин єдиним існуючим і ефективним способом захисту порушеного права позивачки, а також способом для усунення розбіжностей в наявних документах, в зв`язку з наявністю відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача, є встановлення факту не проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в судовому порядку. Звернення [PERSON] з вищевказаним позовом суд розцінює як передбачений законом спосіб захисту своїх прав та інтересів з метою реалізації свого права на спадкування. Частиною четвертою статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на встановлені обставини, враховуючи свободу заповіту, дотримуючись захисту прав позивачки в аспекті статті 6 Конвенції прав людини і основоположних свобод, суд вважає, що наявні у справі докази свідчать про наявність у позивачки об`єктивних та істотних перешкод для реалізації її прав на спадкування, що мало наслідком пропуск нею встановленого законом строку для прийняття спадщини. Таким чином, право позивачки на прийняття спадщини підлягає захисту шляхом визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та встановлення факту не проживання [PERSON] за місцем реєстрації на час смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . На підставі викладеного та

Outcome: approved