Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача ТОВ «Страхова група «Оберіг» та просила суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (страхове відшкодування) в сумі 84 216,73 грн. В обґрунтування вимог позивач посилалась на дорожньо-транспортну пригоду 05 листопада 2024 року за участю її автомобіля марки Skoda Kodiaq державний номерний знак [NUMBER] , який отримав механічні пошкодження. Постановою суду винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП визнано [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якої застрахована згідно полісу обов`язкового страхування № 222921586 в ТДВ «СГ «Оберіг». Про випадок дорожньо-транспортної пригоди вона повідомила відповідача відповідним листом, який зареєстрований в ТДВ «СГ «Оберіг» 05 грудня 2024 року, додавши до повідомлення висновок експерта № Д10/11/24 від 27.11.2024 про розмір завданої їй шкоди в сумі 84 216,73 грн. з урахуванням ПДВ. Однак відповідачем не сплачено їй розмір страхового відшкодування в повному обсязі та не погоджено з нею відповідну суму. Тому на підставі статей 979,990 ЦК України просить вимоги задовольнити. У ході розгляду справи позивачка [PERSON] вимоги уточнила та в редакції заяви про зменшення вимог від 29 липня 2025 року просить стягнути з відповідача суму в розмірі, 70 180,61 грн., зменшивши вимоги на суму податку на додану вартість у розмірі 14 036,12 грн. Ухвалою суду від 21 лютого 2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі розгляд справи ухвалено проводити у порядку спрощеного позовного провадження. На позовну заяву від відповідача надійшов відзив. В обґрунтування відзиву на позов представником ТДВ «СГ «Оберіг» зазначено про замовлення проведення технічного огляду та оцінки пошкодженого транспортного засобу марки Skoda номерний знак [NUMBER] задля встановлення належної суми страхового відшкодування. Відповідно до звіту про визначення вартості відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу за вих.. № 177292 від 25.11.2024 вартість відновлювального ремонту без урахування зносу та податку на додану вартість транспортного засобу марки Skoda номерний знак [NUMBER] складає 71 004,41 грн. Позивачем не додано жодного належного доказу на підтвердження факту оплати проведеного ремонту із врахуванням ПДВ, а тому оскільки звіт відповідача, як і висновок позивача, містить інформацію про вартість відновлювального ремонту з урахуванням ПДВ, позивач не надав належних доказів оплати ним відновлювального ремонту, тому рішення щодо відшкодування шкоди з вирахуванням ПДВ має бути регламентовано положеннями Закону № 1961-IV. Зазначено щодо передчасності поданого позову, оскільки лише 05.12.2024 відповідачем отримано від позивача заяву на виплату страхового відшкодування, відтак станом на дату подання позову не минув законодавчо встановлений строк для прийняття рішення щодо здійснення виплати страхового відшкодування, а отже позов подано в порушення положень ст. 4 ЦПК України за відсутності порушення прав та інтересів позивача. Зазначено про неналежність та недостовірність поданого стороною позивача висновку експерта, оскільки розрахунки проведені безпідставно з урахуванням ПДВ, право на компенсацію якого позивач не надала; ні з акту огляду, ні з фотографічних знімків не вбачається враховані ремонтно-відновлювальні роботи зі стійки та холдингу передніх лівих дверей, тощо, тож розрахунок проведено із заангажованим протиправним збільшенням розміру матеріального збитку з метою отримання позивачем грошових коштів надміру завданим збиткам. Тому просить відмовити у задоволенні вимог в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] на вимогах уточненого позову наполягав з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні не заперечував проти оплати 62094,36 грн. , в іншій частині вважав позовні вимоги такими, що не доведені стороною позивача. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, позивач [PERSON] є власником транспортного засобу «Skoda Kodiaq» державний номерний знак [NUMBER] . 05 листопада 2024 року близько о 15 год. 30 хв. в Дніпропетровській області, м. Кривий Ріг, по вул. Сахарова біля буд. 10, сталася дорожньо-транспортна пригода, а саме водій [PERSON] керуючи транспортним засобом Nissan повертаючи ліворуч на перехресті нерівнозначних доріг, рухаючись по другорядній дорозі позначеною дорожнім знаком 2.1 (дати дорогу) була неуважна та не стежила за дорожньою обстановкою, не надала дорогу транспортному засобу Skoda під керуванням водія [PERSON] , яка рухалась по головній дорозі та здійснила з нею зіткнення. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження та завдано матеріальних збитків. Постановою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 грудня 2024 року у справі № 211/7075/24 [PERSON] визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована у Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 222921586, де страхова сума на одного потерпілого визначена за шкоду, заподіяну майну,в сумі 160 000,00 грн.. розмір франшизи 0 грн. Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується у повному обсязі на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. У постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20)). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Ураховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16). Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Отже, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Верховний Суд у постанові від 12 липня 2023 року у справі № 591/1861/22 (провадження № 61-2507св23) з урахуванням до пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», виснував, що ставка ПДВ встановлюється від бази оподаткування у розмірі 20 відсотків (підпункт «а» пункту 193.1 статті 193 Податкового кодексу України). Тобто вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ, а також понесення позивачем витрат зі сплати ПДВ. Позивач під час розгляду справи не надав належних та допустимих доказів фактичних витрат на відновлення автомобіля після ДТП та не довів інший розмір завданої йому майнової шкоди ніж призначений судами. Колегія суддів у вказаній справі вважала, що позивач повинен був довести зазначені суми, проте він не виконав своїх процесуальних обов`язків, зокрема, не надав до суду належних та допустимих доказів понесених фактичних витрат на ремонт автомобіля після ДТП. На підставі викладеного суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, щодо зменшення вартості відновлювального ремонту на суму ПДВ (20%), оскільки документальне підтвердження факту оплати проведеного позивачем ремонту в матеріалах справи відсутнє. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 565/1210/19 (провадження № 61-9485св20) та у постанові від 21 грудня 2020 року у справі № 911/286/20 Так, згідно наданого стороною позивача висновку експерта транспортно-товарознавчої експертизи № Д10/11/24, складеного 27 листопада 2024 року, вартість матеріального збитку, завданого з технічної точки зору власнику пошкодженого автомобіля «Skoda Kodiaq» державний номерний знак [NUMBER] в цінах на 27.11.2024 з урахуванням ПДВ складає 84 216,73 грн. Згідно наданого стороною відповідача звіту про визначення вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, складеного 25 листопада 2024 року, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, заподіяного власнику КТЗ «Skoda Kodiaq» державний номерний знак [NUMBER] станом на 05.11.2024 складає 71 004,41 грн. в тому числі ПДВ 8 910,05 грн. Стороною позивача уточнено вимоги в частині розрахунку суми страхового відшкодування без урахування ПДВ в розмірі 70 180,61 грн. Стосовно заяви представника відповідача щодо передчасності поданого позову, то суд звертає увагу, що станом на 27.11.2024 відповідачу було відомо про дорожньо-транспортну пригоду за участю застрахованої [PERSON] автівки, постанова суду про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності постановлена судом 04 грудня 2024 року, набрала законної сили 17.12.2024 (за відомостями ЄДРСР), а тому звернувшись до суду 30 січня 2025 року позивач вправі була очікувати до цієї дати виконання страховиком вимог ст. 36 Закону № 1961-IV, чинного на момент виникнення правовідносин (втрата чинності 01.01.2025). Суд також зауважує, що справа перебуває в провадженні суду більше року, однак до цього часу сторона відповідача не здійснила свого обов`язку щодо виплати позивачці суми страхового відшкодування. Тому доводи в цій частині до уваги не приймаються. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Ураховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Частиною першою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування сплаченого при подачі до суду судового збору у сумі 1211,20 грн. за вимогу майнового характеру, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді позивачем надано договір про надання правової допомоги, платіжний документ щодо сплати гонорару, тощо. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи документальне підтвердження розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу, задоволення вимог позивача та відсутність обґрунтування відповідача щодо наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу з доведенням їх не співмірності в цій частині, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування стороні позивача витрат на правничу допомогу в заявленому розмірі, що узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 13 березня 2025 року у справі № 275/150/22 (провадження № 61-13766св24).

Outcome: approved