Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Стверджує, що після смерті останньої залишилось спадкове майно, зокрема, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , а також земельні ділянки, площами 0,0816 га та 0,1201 га, що розташовані у с.Бортятин Яворівського району Львівської області. Зазначає, що вона (позивачка), як спадкоємець, у встановлений законом строк не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини з поважних причин, оскільки її мати [PERSON] за життя розпорядилась своїм майном, склавши в користь рідного брата [PERSON] заповіт. Вказує, що у травні місяці 2025 року їй, позивачці, стало відомо, що брат [PERSON] не має наміру оформляти спадкове майно після смерті матері [PERSON] , хоча вона, позивачка, була переконана, що такий спадщину оформив. Вважає, що через наведені вище обставини пропустила строк подачі заяви до нотаріуса, а тому просить суд ухвалити рішення, яким визначити їй додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась [INFO] внаслідок смерті матері [PERSON] . Позивачка [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилася, однак подала до суду письмову заяву, в якій зазначила, що підтримує повністю заявлені нею позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві та просить розглядати дану справу у її відсутності. Представник відповідача Судововишнянської міської ради Яворівського району Львівської області в підготовче судове засідання не з`явився, проте подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій вказав, що сторона відповідача визнає позовні вимоги [PERSON] та просить розглядати дану справу без участі їх представника. Третя особа приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Пилюх Г.Р. в підготовче судове засідання не з`явилася, проте надіслала заяву-повідомлення №151/01-16; інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 03.11.2025р. №83109847, з якої слідує, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкова справа не заводилась. Просила розглядати дану справу у її відсутності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , в судове засідання не з`явився, однак надіслав на адресу суду заяву, в якій зазначив, що визнає позовні вимоги позивачки [PERSON] . Просить розгляд справи проводити без його участі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , в судове засідання не з`явився, однак надіслав на адресу суду заяву, в якій зазначив, що визнає позовні вимоги позивачки [PERSON] . У вказаній заяві покликався також на те, що на спадкове майно, яке заповіла йому матір [PERSON] , він не претендує та надалі не претендуватиме. Просить розгляд справи проводити у його відсутності. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до наступного висновку. Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 69)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] [PERSON] . Факт родинних відносин між спадкодавцем [PERSON] та позивачкою [PERSON] підтверджується: копією свідоцтва про народження позивачки серії [NUMBER] від 03.11.1970 року та копією свідоцтва про шлюб позивачки та [PERSON] серії [NUMBER] від 02.09.1995 року, з якого відомо, що позивачка після реєстрації шлюбу змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на майно, яке їй належало, в тому числі на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку, площею 0,0816 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер:4622482400:01:008:0016) та земельну ділянку, площею 0,1201 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель (кадастровий номер: 4622482400:01:008:0013), що розташовані у с.Бортятин Яворівського району Львівської області. За життя спадкодавець [PERSON] своїм майном розпорядилася. Так, у матеріалах справи наявна копія заповіту спадкодавця [PERSON] , посвідченого секретарем Довгомостиської сільської ради Павлів О.Й. Згідно заповіту спадкодавець [PERSON] , заповіла все своє майно синові [PERSON] . Слід зазначити те, що у травні місяці 2025 року позивачці [PERSON] стало відомо про те, що рідний брат [PERSON] , як спадкоємець спадкового майна на підставі заповіту, що був складений покійною матір`ю [PERSON] в його користь, відмовився від прийняття спадщини та про вказаний факт повідомив позивачку. В свою чергу позивачка [PERSON] бажає прийняти спадщину та отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину, однак на час смерті матері [PERSON] проживала окремо від такої, а після її смерті у встановлений законом строк не звернулася в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, з приводу спадщини, яка відкрилася внаслідок смерті [PERSON] , до нотаріальної контори ніхто, окрім позивачки [PERSON] не звертався. Натомість, нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Пилюх Г.Р. у заяві позивачці про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] було відмовлено та повідомлено про необхідність звернення позивачки до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття даної спадщини. Згідно із ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом, а ст.1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. У ч.1, 2 ст.1220 ЦК України зазначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до ч.1, 2 ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Згідно із ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, в той час, як ст.1260 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно частини 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У відповідності до статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Пленум Верховного Суду України в п.24 постанови від 30 травня 2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Аналіз вищезазначених норм закону свідчить про те, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, правила ч.3 ст.1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 13 березня 2020 року у справі № 314/2550/17, провадження № 61-41480св18. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 26 вересня 2012 року № 6-85цс12, від 4 листопада 2015 року № 6-1486цс15, позиції Верховного Суду, викладеній у постановах: від 13.03.2020р. у справі №314/2550/17, від 12.05.2021 року №766/12921/20, яка згідно з ч.1ст.417ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів, як зазначено в п.27 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» наголошується на принципі рівності сторін як одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Суд враховує та погоджується з аргументами, що були наведені на підтвердження обставин, на які позивачка [PERSON] посилається, як на підставу своїх вимог, оскільки такі не оспорюються відповідачем та підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст.77-79 ЦПК України. Наслідки пропущення позивачкою [PERSON] строку для прийняття спадщини будуть непропорційним втручанням у її володіння майном, оскільки втрата права на спадкування майна буде для позивачки надмірним тягарем. Крім того, суд враховує також заяву [PERSON] , ймовірного спадкоємця спадкового майна за заповітом, котрий зазначив, що на спадкове майно не претендує, в майбутньому не претендуватиме та не заперечує, щоб таке прийняла його рідна сестра [PERSON] , позивачка у справі. Згідно статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Беручи до уваги аргументи позивачки [PERSON] , що викладені у позовній заяві щодо пропуску нею строку для прийняття спадщини, які підтверджуються матеріалами справи, суд вважає, що зазначені обставини зумовили істотні труднощі для позивачки щодо вчинення нею дій по оформленню своїх спадкових прав. Таким чином, з огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позовних вимог позивачки [PERSON] і визначити такій додатковий строк у три місяці, який буде достатнім для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , котра померла [INFO] .

Outcome: approved