Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 07.12.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Ларисою Михайлівною, який зареєстрований в реєстрі за №2899 про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «К 9» заборгованості в розмірі 26290,00 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Ларисою Михайлівною, вчинено виконавчий напис №2899 про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «К 9» заборгованості в сумі 26290,00 грн. Представник позивача зазначає, що кредитний договір №1570799 з ТОВ «Лінеура Україна», право вимоги за яким в подальшому було передано відповідачу, нотаріально не посвідчений. Чинним законодавством не передбачено можливість вчинення виконавчих написів щодо заборгованості, яка випливає з кредитних відносин, які не є посвідчені нотаріально. Вважає, що виконавчий напис є безпідставним, так як нотаріус вчинив його без відповідних правових підстав. Просить стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн. Ухвалою від 30.09.2025 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, надав повноваження представнику, який надав в судове засідання клопотання про розгляд справи у їх відсутності, не заперечував проти прийняття заочного рішення. Представник відповідача до суду не з`явився, був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. На підставі виконавчого напису №2899 від 07.12.2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Ларисою Михайлівною, про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «К 9», яке є правонаступником ТОВ «Лінеура Україна», заборгованості за кредитним договором №1570799 від 14.02.2021 року в сумі 26290,00 грн., приватним виконавцем Ошурком М.М. відкрито виконавче провадження №68007596. До матеріалів справи надано кредитний договір від 14.02.2021 року №1570799, укладений між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] , який не посвідчений нотаріально. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 34 ЗУ "Про нотаріат" визначено, що нотаріуси вчиняють нотаріальні дії, зокрема виконавчі написи. Так, згідно зі ст. 87 ЗУ "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 ЗУ "Про нотаріат" визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. З тексту виконавчого напису вбачається, що нотаріус керувався ст.ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою КМУ від 29.06.1999 року №1172. Пункт 2 вказаного Переліку було доповнено Постановою КМУ від 26.11.2014 року за №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» Таким чином, вчинення нотаріусом спірного виконавчого напису відбулося за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком і мали слугувати підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Разом із цим, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14, яка ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року залишена без змін та яка набрала законної сили, визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, в тому числі п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості», та зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі №826/20084/14 визнано нечинною Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. Згідно положення п. 10.2 постанови Пленуму ВАС України від 20.05.2013 р. №7 «Про судове рішення в адміністративній справі», згідно якого визнання акту суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акту. З огляду на наведене, вбачається, що нотаріус в день вчинення спірного виконавчого напису - 07.12.2021 року керувався пунктом Переліку, який був незаконним та нечинним, та на підставі нечинного нормативного акту дійшов помилкового висновку про існування безспірності заборгованості позивача перед банком на підставі лише документів передбачених пунктом 2 Переліку. Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 07.12.2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачкою кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. У зв`язку із чим, суд вважає, що оскаржуваний виконавчий напис не відповідає вимогам законодавства, зокрема ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та Постанові Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року, оскільки, вчинений не на передбаченому Переліком борговому документі кредитному договорі, який нотаріально не посвідчений. Суд приходить до висновку, що приватний нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, не перевірив умови, за наявності яких можна вчинити виконавчий напис на підставі договору, який не було посвідчено нотаріально, чим порушив норми Закону України про нотаріат та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, чинного на момент вчинення нотаріальних дій, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Що стосується вимог про стягнення витрат на правову допомогу, в розмірі 10000 грн, суд виходить з наступного. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорі, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення додаткового рішення за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представником позивача, на підтвердження своїх вимог про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, подано копію Договору про надання юридичних послуг від 18.09.2025 року, укладеного між [PERSON] та адвокатом Негуляєвим М.А., Додаткову угоду №2 до договору про надання юридичних послуг від 01.10.2025 року; Звіт №2 про надання послуг за договором №100/2025 від 18.09.2025, згідно якого адвокатом Негуляєвим М.А. були виконані роботи на суму 10000 грн. Як вбачається з п.2 Додаткової угоди №2 від 01.10.2025 року до Договору про надання правничої допомоги № 100/2025 від 18.09.2025 року правнича допомога, яка надається адвокатом клієнту є: написання заяв по суті справи, заяв/клопотань з процесуальних питань, участь в судових засіданнях загальним розміром 10000 грн., та не містить вартості окремої послуги. Як вбачається зі звіту №2 про надані послуги за договором № 100/2025 від 18.09.2025 адвокатом надано клієнту наступні послуги: аналіз документів, наданих Ємельяновим С.В. та аналіз судової практики у подібних правовідносинах; підготовлено позовну заяву [PERSON] до ТОВ «ФК «К9»; підготовлено заяву про розподіл судових витрат на правничу допомогу адвоката. Вартість послуг згідно звіту складає 10000 грн., без зазначення вартості кожної послуги. Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, суд враховує таке. У постанові Верховного Суду від 19 листопада 2020 року у справі №520/7431/19 зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Заява позивача про розподіл судових витрат фактично є дією, спрямованою на реалізацію стороною свого права лише на подання доказів щодо витрат, які вже понесені позивачем, а тому витрати на підготовку таких заяв не підлягають відшкодуванню (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.02.2024 у справі №910/9714/22), а тому підготовка та складання заяви про розподіл витрат на правничу допомогу адвоката, задоволенню не підлягають. З огляду на викладене, суд вважає, що враховуючи складність справи, співрозмірність до ціни позову та кількості наданих послуг, стягненню підлягають витрати на правову допомогу в сумі 6000 грн. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи надані представником позивача докази на підтвердження розміру витрат на правову допомогу, виходячи з принципу співмірності та розумності, приймаючи до уваги складність справи, суд вважає доцільним стягнути 6000 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved