Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в інтересах яких діє представник адвокат Бойко Богдан Богданович, звернулися до суду з позовною заявою до виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання з особою права користування житловим приміщенням та на реєстрацію місця проживання. На обґрунтування позову представник позивачів посилається на те, що [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та внучкою [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] та онуком [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] та онуком [PERSON] . 27.03.1991 [PERSON] видано ордер №003849 на житлове приміщення рішенням виконкому №67 від 27.03.1991 щодо видачі приміщення сім`ї із двох осіб на право заняття житлового приміщення площею 25,7 кв.м., яке складається із двох кімнат у квартирі, що розташована у [ADDRESS] . Право на заняття вказаним житловим приміщенням мав також чоловік [PERSON] [PERSON] . На підставі вказаного ордера між [PERSON] та житлово-експлуатаційною організацією було укладено договір найму житлового приміщення в будинку комунального житлового фонду на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до пункту 1 вказаного договору найму наймодавець надає наймачу і членам його сім`ї [PERSON] у безстрокове користування житло (квартиру) за адресою [ADDRESS] . Житлове приміщення (квартира) має загальну площу 38,6 кв.м., що складається з двох кімнат житловою площею 25,7 кв.м., у тому числі включаючи 1-у кімнату 14.2 кв.м., та 2-у кімнату 11,5 кв.м., кухню площею 5,0 кв.м., ванну кімнату площею 1,9 кв.м., санітарний вузол площею 0,9 кв.м., коридору 5,1 кв.м. Згідно з рішенням виконкому Ужгородської міської ради №296 від 26.10.2004 [PERSON] була призначена опікуном неповнолітніх [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ). [INFO] у віці 58 років [PERSON] померла. Звертає увагу, що [INFO] у віці 69 років помер [PERSON] . Відповідно до довідки виконавчого комітету Ужгородської міської ради №К-1122/y від 04.05.2011 сім`я [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] без належних документів, їм було рекомендовано в місячний термін оформити членам сім`ї документи, що засвідчують особу (паспорта) та підготувати позовну заяву до суду про доведення своїх прав на проживання у зазначеній квартирі. З червня 2011 року від адміністрації КП «ЖРЕР №1» почали надходити попередження до мешканців (позивачів) квартири [ADDRESS] , про звільнення у десятиденний термін самовільно зайнятої квартири [ADDRESS] . У разі невиконання попередження матеріали для примусового виселення будуть передані до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області та Ужгородської міської ради. 30.09.2011 комісією було складено акт про те, що в квартирі [ADDRESS] , проживають без реєстрації наступні громадяни: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Із складеного акту від 30.09.2011, затвердженого КП «ЖРЕР №1», вбачається, що вищевказана квартира двокімнатна, житлова площа 25,7 кв.м., загальна площа 38,6 кв.м., знаходиться на 4 поверсі 5-ти поверхового будинку зі всіма зручностями. Основний квартиронаймач [PERSON] померла [INFO] . Померла [PERSON] згідно з рішенням МВК №296 від 26.10.2004 була призначена опікуном малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] (мати дітей знаходилася під арештом). Громадяни, які проживають у квартирі, не паспортизовані та не зареєстровані. На неодноразові усні звернення переоформити квартиру згідно із чинним законодавством сім`я [PERSON] не реагує. Із попередженнями про звільнення квартири ознайомлені. У подальшому виконавчий комітет Ужгородської міської ради на підставі акту від 30.09.2011, затвердженого КП «ЖРЕР №1», та письмових попереджень від 09.06.2011, 04.08.2011 та 16.09.2011 звернувся в Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області з позовною заявою про виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] із незаконно займаного ними житлового приміщення. 06.11.2013 заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі №712/22047/12 було ухвалено: позов виконавчого комітету Ужгородської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про виселення із займаного житлового приміщення задовольнити; виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] із незаконно займаної ними квартири [ADDRESS] . 30.01.2011 ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі №712/22047/12 заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.11.2013 у вказаній цивільній справі скасовано. У подальшому позивачі звернулися до виконавчого комітету Ужгородської міської ради із заявою щодо належним чином оформлення права користування та реєстрації місця проживання у вказаній квартирі. 25.12.2012 листом виконавчого комітету Ужгородської міської ради надано відповідь на звернення, у якому повідомлено позивачів про те, що питання законності проживання їх у квартирі [ADDRESS] , є предметом судового розгляду. У зв`язку з цим питання, викладені у їх заяві, можуть бути розглянуті після ухвалення остаточного рішення суду. 08.10.2014 ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі №712/22047/12 позовну заяву виконавчого комітету Ужгородської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про виселення із займаного житлового приміщення залишено без розгляду. Відповідно до акту про встановлення факту проживання осіб не за місцем реєстрації від 09.06.2025 сусідами-свідками ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) було підтверджено факт проживання у квартирі [ADDRESS] , громадян: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки про встановлення факту проживання без реєстрації, виданої ОСББ «Заньковецька» від 09.06.2025 за вих. №55, у квартирі [ADDRESS] , проживають без реєстрації наступні громадяни: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Вищевказана квартира складається з двох кімнат, має житлову площу 25,7 кв.м., загальну площу 41,7 кв.м., що знаходиться на 4-му поверсі 5-ти поверхового будинку зі всіма зручностями. Основним квартиронаймачем є [PERSON] , яка померла [INFO] . Щодо визнання за позивачами права користування житловим приміщенням та права на реєстрацію місця проживання в житловій квартирі представник позивачів вказує, що окрім викладених обставин, позивачі звертають увагу на те, що фактично протягом більш як двадцяти років вони безперервно проживають у спірній квартирі, яка є для них основним та єдиним місцем проживання, попри те, що офіційно не зареєстровані у ній. З моменту смерті основного квартиронаймача [PERSON] у 2004 році, позивачі залишилися проживати у вказаній квартирі, де вони облаштували свій побут, постійно проживають та ведуть спільне господарство. Вони сумлінно дбають про належний стан житла: здійснюють прибирання, підтримують чистоту, забезпечують необхідний санітарний стан житлового приміщення, оплачують комунальні платежі, що підтверджується квитанціями, укладеними договорами про надання комунальних послуг та фактичним користуванням електроенергією, водою, газом. Вони сприймають цю квартиру як свій дім, місце постійного проживання, де створене їхнє побутове середовище та куди вони повертаються щодня. Більше того, після смерті [PERSON] ніхто з представників органів місцевого самоврядування чи інших осіб, які могли би претендувати на це житло, не висловлював заперечень проти їх проживання. Позивачі фактично замінили квартиронаймача та стали тими, хто виконує обов`язки щодо утримання житла, забезпечення його справності та оплати всіх послуг, пов`язаних з користуванням квартирою. У зв`язку з відсутністю будь-яких інших осіб, які б претендували на це житло, та з огляду на об`єктивну необхідність забезпечити неперервність користування, позивачі фактично зайняли місце наймача та членів його сім`ї. Однак, попри всі ці обставини, позивачі не мали та наразі не мають можливості зареєструвати своє місце проживання у цій квартирі, оскільки після смерті основного квартиронаймача житло формально залишилося неприватизованим і не переоформленим на іншого члена сім`ї, а орган місцевого самоврядування не вчинив жодних дій для врегулювання цієї ситуації. Внаслідок цього, позивачі стикаються з низкою проблем: відсутністю можливості отримувати житлові субсидії, складнощами в реалізації права на отримання адміністративних чи соціальних послуг, які прямо пов`язані з наявністю зареєстрованого місця проживання. Представник позивачів звертає увагу на те, що виконавчий комітет Ужгородської міської ради неодноразово був обізнаний про фактичне проживання позивачів у спірній квартирі, що підтверджується зокрема їх листами, попередженнями та навіть зверненням до суду з позовом про виселення позивачів у 2011 році. Вказаний позов був обґрунтований тим, що позивачі проживали без реєстрації та без укладеного договору найму. Проте, заочне рішення суду про виселення було скасовано, а ухвалою суду від 08.10.2014 позов залишено без розгляду, що свідчить про фактичне визнання судом відсутності належних правових підстав для виселення позивачів та підтверджує обставини їх фактичного постійного проживання у квартирі. Таким чином, протягом всього цього часу позивачі, незважаючи на формальну відсутність правових документів, проживали у квартирі [ADDRESS] , здійснювали всі дії по утриманню житла у належному стані, несучи всі витрати та обов`язки, пов`язані з його утриманням. Вони фактично продовжили виконувати роль квартиронаймача та членів його сім`ї, навіть попри те, що органи місцевого самоврядування не вжили заходів для оформлення їхнього статусу відповідно до закону. У зв`язку з тим, що єдиним шляхом для встановлення та закріплення за позивачами їх прав на житло є визнання права користування житловим приміщенням та надання їм права на реєстрацію місця проживання у квартирі, вони змушені звернутися до суду, що є єдиними можливим засобом відновлення справедливості та забезпечення їх прав на житло, гарантованих Конституцією України, житловим та цивільним законодавством. Позивачі прагнуть отримати судове рішення, яке б остаточно закріпило за ними право користування житлом, як членами сім`ї наймача, та дало їм можливість офіційно зареєструватися у квартирі, де вони проживають постійно і яка для них є справжнім домом. Щодо фактичного проживання у квартирі представник позивачів зауважує, що факт постійного користування спірною квартирою позивачами підтверджується не лише їхнім безперервним проживанням у квартирі протягом понад 20 років, а й численними діями, спрямованими на підтримання належного технічного та санітарного стану житла. Так, протягом останнього часу позивачами власними силами було здійснено значний обсяг ремонтних робіт у спірній квартирі, що свідчить про їхнє фактичне та реальне володіння та користування цим житлом. Зокрема, за наявними накладними та квитанціями позивачами було придбано і встановлено нові міжкімнатні двері, замінено вхідні двері, а також проведено заміну вікон на металопластикові з енергозберігаючим склопакетом, окрім того, виконано євроремонт. Загальна вартість цих ремонтних робіт та матеріалів склала понад 40 тисяч гривень, що підтверджується відповідними документами накладними, актами виконаних робіт та квитанціями про оплату. Ці обставини вказують не лише на постійне фізичне перебування позивачів у спірній квартирі, а й на їхню активну участь у підтримці та покращенні житлових умов. Проведення такого обсягу робіт за власний рахунок та без жодного заперечення з боку органів місцевого самоврядування чи інших осіб є очевидним доказом фактичного користування житлом та того, що саме позивачі є єдиними та фактичними користувачами цієї квартири. Такі дії Позивачів також свідчать про їхній добросовісний намір продовжувати користування спірною квартирою як єдиним житловим приміщенням, у якому вони проживають, ведуть спільне господарство та облаштовують його відповідно до власних потреб і вимог санітарних стандартів. Усі ці обставини у своїй сукупності підтверджують, що позивачі не лише формально, а й фактично користуються спірною квартирою, здійснюючи всі витрати та заходи для її утримання, покращення та ремонту. Це є беззаперечним свідченням їхнього фактичного користування житлом, а також доказом наявності тісного особистого та побутового зв`язку з цим приміщенням, що створює підстави для судового визнання їхніх прав користування житловим приміщенням. Водночас, представник позивачів наголошує, що факт постійного проживання позивачів у спірній квартирі та їхнє фактичне користування нею був підтверджений самим виконавчим комітетом Ужгородської міської ради, який раніше вже звертався до суду з позовом про виселення позивачів. У своїй позовній заяві, поданій у межах відповідної справи, виконавчий комітет Ужгородської міської ради прямо визнав, що позивачі проживають у квартирі без реєстрації місця проживання. Додатково для підтвердження постійного проживання позивачів у спірній квартирі були складені відповідні акти обстеження та проживання. Зокрема, працівники житлово-експлуатаційної організації, а також представники будинкового комітету неодноразово складали акти, у яких зазначалося, що позивачі фактично проживають у квартирі [ADDRESS] . У цих актах підтверджено не лише факт проживання позивачів, а й те, що вони здійснюють прибирання, підтримують належний санітарний стан квартири, доглядають за житловим приміщенням та виконують обов`язки щодо його належного утримання. Зокрема, такі акти були складені з урахуванням показань сусідів та інших мешканців будинку, які також підтверджували, що позивачі проживають у квартирі безперервно протягом багатьох років. Ці документи є важливими доказами того, що позивачі не є сторонніми особами у цьому житловому приміщенні, а фактично використовують його як своє постійне місце проживання. На підставі наведеного, представник позивачів просить суд визнати за [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , право користування житловим приміщенням та право на реєстрацію місця проживання в житловій квартирі за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.06.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 01.09.2025 через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача виконавчого комітету Ужгородської міської ради надійшов відзив на позовну заяву. У поданому відзиві представник відповідача вважає вимоги позивача безпідставними та просить відмовити в задоволенні позову, виходячи з наступного. Зауважує, що як слідує з матеріалів справи, квартира по [ADDRESS] , знаходиться в комунальній власності міста Ужгород. На підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів 27.03.1991 №67 «Про видачу ордерів на звільнені квартири; ЖБК «Сервер»; службові квартири; укладення договорів найму; бронювання житл.пл.; прийняття на квартирний облік» п. 1.7 видано ордер на звільнену квартиру [ADDRESS] , [PERSON] , штампувальниці цеху №1 заводу «Більшовик». Вказує, що за життя проживання в квартирі по [ADDRESS] , наймодавець [PERSON] не виявляла бажання вселити інших осіб, членів сім`ї наймача до займаного нею житла. Приватизація квартири здійснена не була. Як слідує із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , наданого позивачем, [PERSON] померла [INFO] . Щодо типового договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, який долучено позивачами до матеріалів справи, укладений між КП «ЖРЕР-1» та [PERSON] (яка згідно з матеріалами справи померла [INFO] ), то представник відповідача просить звернути увагу на те, що останній датовано/укладено 22.09.2011, що беззаперечно ставить під сумнів достовірність доказу та інформації, зазначеної у поданому документі. Звертаючись до суду з позовом, позивачі просять визнати їх право на користування неприватизованим житловим приміщенням квартирою по [ADDRESS] , та на реєстрацію місця проживання, проте жодних належних та допустимих доказів на підтвердження законності своїх вимог не надають. Наголошує, що оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем. Як підтверджено матеріалами справи, після смерті [PERSON] 26.11.2004 позивачами не вчинялося жодних дій, передбачених законом для узаконення свого місця проживання у житлі. Навіть після постановлення ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.10.2014 у справі №712/22047/12 позивачі не звернулися до виконавчого комітету із заявою щодо укладення договору найму після смерті [PERSON] . Представник відповідача повідомляє, що у виконавчому комітеті міської ради відсутні відомості/зареєстровані заяви від позивачів щодо укладення/переукладення договору найму. Враховуючи те, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу як на підставу звернення до суду, так і підставу задоволення позову, виконавчий комітет Ужгородської міської ради просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за даним позовом до судового розгляду по суті. Позивачі у судове засідання не з`явилися, при цьому їх представник адвокат Бойко Б.Б. подав заяву, згідно з якою просить розглянути справу без їхньої участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечила щодо позовних вимог з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, просила відмовити у задоволенні позову. Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 18.05.2011, свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 26.06.2025). Позивач [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та онучкою [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 18.05.2011, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 26.06.2025, свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 20.11.2012). [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] та онуком [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 18.05.2011, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 26.06.2025, свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 17.06.2011). Позивач [PERSON] , [INFO] є сином [PERSON] та онуком [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 22.05.1990, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 26.06.2025, свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 18.05.2011). Згідно з рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів 27.03.1991 №67 «Про видачу ордерів на звільнені квартири; ЖБК «Сервер»; службові квартири; укладення договорів найму; бронювання житл.пл.; прийняття на квартирний облік» видано ордер на звільнену квартиру [ADDRESS] , [PERSON] , штампувальниці цеху №1 заводу «Більшовик» (пункт 1.7). 27.03.1991 виконавчим комітетом Ужгородської міської ради народних депутатів на підставі рішення від 27.03.1991 №67 видано ордер на житлове приміщення №003849 [PERSON] з сім`єю із двох осіб на право заняття житлового приміщення площею 25,7 кв.м., яке складається із двох кімнат у квартирі, що розташована у [ADDRESS] . Згідно з цим ордером право на заняття даним житловим приміщенням також надано чоловіку [PERSON] [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів від 26.04.2004 №296 «Про видачу дозволів на посвідчення угод про відчуження майна, призначення опіки та піклування» [PERSON] , мешканку [ADDRESS] , призначено опікуном малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , батько яких помер [INFO] , а мати знаходиться під арештом, діти мають житло. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 10.05.2011. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 19.05.2012. Згідно з листом виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 04.05.2011 №К-1122/y, адресованим [PERSON] , у зв`язку з тим, що її сім`я проживає у квартирі [ADDRESS] , без належних документів, їй було рекомендовано в місячний термін оформити членам сім`ї документи, що засвідчують особу (паспорта) та підготувати позовну заяву до суду по доведенню своїх прав на проживання у зазначеній квартирі. 09.06.2011, 04.08.2011 та 16.09.2011 складено попередження КП «ЖРЕР №1» мешканцям квартири [ADDRESS] , з якими ознайомлений [PERSON] , про звільнення у десятиденний термін самовільно зайнятої квартири [ADDRESS] . Повідомлено, що у разі невиконання даного попередження матеріали для примусового виселення будуть передані до Ужгородського міськрайонного суду та Ужгородської міської ради. З долученої до позову копії типового договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 22.09.2011 вбачається, що такий укладено між [PERSON] та КП «ЖРЕР №1», [PERSON] як наймачу та членам її сім`ї надано у безстрокове користування житло за адресою: [ADDRESS] . З акту від 30.09.2011, затвердженого директором КП «ЖРЕР №1» Зелінським І.І., вбачається, що комісією у складі майстра дільниці [PERSON] , паспортиста [PERSON] , майстра дільниці [PERSON] складено цей акт про те, що в квартирі [ADDRESS] , проживають без реєстрації наступні громадяни: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вищевказана квартира двокімнатна, житлова площа 25,7 кв.м., загальна площа 38,6 кв.м., знаходиться на 4 поверсі 5-ти поверхового будинку зі всіма зручностями. Основний квартиронаймач [PERSON] померла [INFO] . Померла [PERSON] згідно з рішенням МВК №296 від 26.10.2004 була призначена опікуном малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (мати дітей знаходилася під арештом). Громадяни, які проживають у квартирі не паспортизовані, не зареєстровані. На неодноразові усні звернення переоформити квартиру згідно з чинним законодавством сім`я [PERSON] не реагує. Із попередженнями про звільнення квартири ознайомлені. Виконавчий комітет Ужгородської міської ради звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою про виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] із незаконно займаного ними житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування вказаного позову виконавчий комітет Ужгородської міської ради посилався на те, що під час проведення перевірки паспортного режиму 30.09.2011 було встановлено, що [INFO] , через місяць після встановлення опіки, [PERSON] померла. Неповнолітні діти залишилися проживати у вказаній квартирі. Згодом в житлове приміщення вселилася і їх мати, яка 2008 року народила ще одну дитину [PERSON] . Відтак, на сьогоднішній день у квартирі [ADDRESS] незаконно, без відповідної реєстрації та оформлення договору найму чи приватизації, проживає 4 чоловік: [PERSON] та її троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , 2009 року народження, про що і було складено відповідний акт, скріплений підписами посадових осіб житлово-експлуатаційної організації. Вказані особи в квартирі не прописані та до 22.09.2011 не зверталися до житлово-експлуатаційної організації з намірами оформити факт проживання у вказаній квартирі. Відтак, відповідачі незаконно займають вказане житлове приміщення та проживають в ньому без відповідної реєстрації. Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.11.2013 у справі №712/22047/12 задоволено позов виконавчого комітету Ужгородської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про виселення із займаного житлового приміщення. Ухвалено виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] із незаконно займаної ними квартири [ADDRESS] . Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.01.2014 у справі №712/22047/12 заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 06.11.2013 скасовано. Згідно з листом виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 25.12.2012 №К-3609/10-1, адресованим [PERSON] , розглянувши її звернення виконавчий комітет міської ради повідомив, що питання законності проживання її сім`ї у квартирі [ADDRESS] , є предметом судового розгляду. У зв`язку з цим, питання, викладені у її заяві, можуть бути розглянуті після прийняття остаточного рішення суду. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.10.2014 у справі №712/22047/12 позовну заяву виконавчого комітету Ужгородської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про виселення із займаного житлового приміщення залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України. З акту про встановлення факту проживання осіб не за місцем реєстрації від 09.06.2025, підписи у якому засвідчено головою ОСББ «Заньковецька» [PERSON] , вбачається, що сусідами-свідками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було підтверджено факт проживання у квартирі [ADDRESS] , що за вищевказаною адресою фактично проживають громадяни: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Довідкою про встановлення факту проживання без реєстрації від 09.06.2025 №55, виданою ОСББ «Заньковецька» на підставі акту від 09.06.2025, підтверджується, що у квартирі [ADDRESS] , проживають без реєстрації наступні громадяни: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Вказана квартира складається з 2 кімнат, має житлову площу 25,7 кв.м., загальну площу 41,7 кв.м., що знаходиться на 4-му поверсі 5-ти поверхового будинку зі всіма зручностями. Основний квартиронаймач є [PERSON] , яка померла [INFO] . На підтвердження фактичного проживання у квартирі [ADDRESS] , користування та здійснення витрат на утримання і ремонт квартири позивачами до позову додано копії договору надання послуг з вивезення твердих побутових відходів №307600 від 01.07.2012, укладеного між ТОВ «АВЕ Ужгород» та [PERSON] , видаткових накладних та квитанцій щодо придбання і встановлення дверей вхідних металевих, металопластикових вікон. Частиною першою статті 43 Конституції України регламентовано, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У контексті рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine» викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла. ЄСПЛ констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займане або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, №30856/03, § 40, 41, 42, 43 ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року). З урахуванням того, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (стаття 64 ЖК України). У статті 65 ЖК України зазначено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку (частина перша та друга статті 106 ЖК України). Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 64 ЖК України). У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі №6-60цс12 зроблено висновок, що «у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання». При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі №200/17337/17 (провадження №61-865сво21)). Аналіз змісту статті 65 ЖК України у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні (постанови Верховного Суду від 01 вересня 2021 року в справі №641/7103/19 (провадження №61-6885св20), від 06 жовтня 2021 року у справі №646/660/19 (провадження №61-17363св20), від 18 травня 2022 року у справі №463/2277/20-ц (провадження №61-2027св22)). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем (постанови Верховного Суду від 28 червня 2022 року у справі №754/14628/17 (провадження №61-10210св21), від 28 серпня 2023 року у справі №199/736/22 (провадження №61-5671св23)). Для визнання наймачем на підставі статті 106 ЖК України іншого члена сім`ї необхідно, щоб попередній член сім`ї мав правовий статус «наймача» (постанова Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі №682/933/16-ц (провадження №61-3248св18)). Відсутність вмотивованої відмови виконавчого органу місцевого самоврядування, в контексті положень статті 106 ЖК України, не позбавляє права особи звернутися за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права до суду, та не є підставою для залишення позову без задоволення (постанова Верховного Суду від 30 січня 2018 року в справі №686/15695/15-ц (провадження №61-344св18)). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України). Частиною першою статті 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц). Суд погоджується з доводами представника відповідача, викладеними у відзиві на позов, щодо типового договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, який укладений між КП «ЖРЕР №1» та [PERSON] , яка померла [INFO] , про те, що останній датовано/укладено 22.09.2011, що ставить під сумнів достовірність доказу та інформації, зазначеної у цьому документі. Відтак, з огляду на приписи статті 79 ЦПК України, якою визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, судом не враховується зазначений доказ, який поданий позивачами на обґрунтування заявлених позовних вимог, при ухваленні рішення у даній справі. Разом з тим, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, у спірних правовідносинах на час вселення до спірної квартири позивачі [PERSON] та [PERSON] були малолітніми особами. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 Сімейного кодексу України (у редакції станом на 26.04.2004) дитина, над якою встановлено опіку, має право на проживання в сім`ї опікуна або піклувальника, на піклування з його боку, а відтак і на право користування житлом, у якому проживає опікун. Оскільки позивачі [PERSON] та [PERSON] почали проживати у квартирі [ADDRESS] з 2004 року разом з бабою [PERSON] , якій видано ордер на житлове приміщення від 26.11.2004 №003849 на вселення до вказаної квартири, та яку було призначено їх опікуном на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів від 26.04.2004 №296, то відповідно до статей 64, 65 ЖК України вони є членами сім`ї наймача, що вселилися до спірного житлового приміщення на законних підставах. Сам факт відсутності реєстрації місця проживання позивачів [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки проживання за вказаною адресою підтверджується належними доказами. При цьому в матеріалах справи відсутні докази наявності у позивачів [PERSON] та [PERSON] іншого житла. Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах містить постанова Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі №953/3382/23 (провадження №61-1044св24). Крім того, судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, а відтак і про визнання права користування житловим приміщенням, є належною підставою для реєстрації цього права (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), отже право позивачів [PERSON] та [PERSON] на реєстрацію місця проживання за спірною адресою також підлягає захисту. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання за ними права користування житловим приміщенням та права на реєстрацію місця проживання в житловій квартирі за адресою: [ADDRESS] . Ураховуючи зазначені норми матеріального права, а також докази, які містяться у матеріалах справи, суд дійшов висновку про недоведеність заявлених позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання за ними права користування житловим приміщенням та права на реєстрацію місця проживання в спірній квартирі, оскільки позивачі не довели факту вселення у встановленому законом порядку у спірну квартиру як члени сім`ї наймача. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Консультативна рада європейських суддів у Висновку №11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача виконавчого комітету Ужгородської міської ради підлягають до стягнення на користь кожного з позивачів [PERSON] та [PERSON] документально підтверджені сплачені суми судового збору у розмірі 1211,20 грн відповідно.

Outcome: partial