Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Представник позивача Алієва Нурай звернулася до Олевського районного суду Житомирської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.08.2023 року між відповідачкою [PERSON] та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладено кредитний договір № 589233093. У подальшому 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01. 31.12.2020 року додатковою угодою до договору факторингу № 28/1118-01 сторони дійшли згоди викласти текст договору в новій редакції. Відповідно до реєстру боржників №259 від 21.11.2023 року до договору факторингу № 28/1118-01 до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги за кредитним договором № 589233093 від 14.08.2023 року . 27.02.2025 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» уклали договір факторингу № 27/0225-01, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідачки за вказаним кредитним договором у сумі 44562 грн. 64 коп. Тому позивач просить стягнути вказану заборгованість за договором позики та судовий збір. Стислий виклад позиції учасників справи. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, в прохальній частині позовної заяви просить справу розглядати без участі сторони позивача, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачка [PERSON] в судові засідання 05.11.2025 року та 30.01.2026 року не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповідно до вимог ст. 44 ЦПК України учасники судового розгляду повинні добросовісно користуватися своїми правами. Тому, суд вважає, що відповідачка не з`явилася в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна особа має право на справедливий судовий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. В той же час, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Частиною 4 ст. 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв`язку вищевикладеним, на підставі ст. ст. 223, 280, 281 ЦПК України, судом вирішено здійснювати заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відомості про рух справи. Процесуальні дії у справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали вказаної цивільної справи передано судді Винару Л.В. для розгляду. Судом отримано відповідь щодо зареєстрованого місця проживання відповідачки [PERSON] . Ухвалою суду від 09.10.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 14.08.2023 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] уклали Договір кредитної лінії №589233093 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, за яким кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії на суму 13900 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності. Згідно п. 2.2. сума кредитного ліміту вказана в п. 2.1 (13900,00 грн.) договору це максимальна сума кредиту. У п. 2.3. договору визначено, що кредитодавець надає перший транш за договором в сумі 5000 грн. 00 коп. 14.08.2023 року (що є датою надання кредиту). Згідно п. 3.1 договору вказано, що позичальнику надається «Дисконтний період», строк якого становить 10 днів. Згідно п. 7.3 договору кінцева дата повернення кредиту - 13.09.2028 року. Кредит надається шляхом переказу суми кредиту на рахунок позичальника за номером платіжної картки [NUMBER] (п.5.1 договору). Згідно п. 8.1. договору за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом За період від дати видачі кредиту до 24.08.2023 року (включно) проценти нараховуються за процентною ставкою 591,30 відсотків річних, що на день укладення договору становить 1,62 відсотків від суми кредиту за кожен день користування. У разі якщо позичальник вчинить дії щодо продовження дисконтного періоду (ініціює пролонгацію) один або декілька разів, за період з наступного дня після 24.08.2023 року проценти нараховуються за ставкою 592,84 відсотків річних, що на день укладення договору становить 1,62 відсотків в день від суми кредиту за кожний день користування. Після закінчення дисконтного періоду кредитування проценти нараховуються за процентною ставкою 1087,70 відсотків річних, що на день укладення договору становить 2,98 відсотків в день від суми залишку кредиту, що знаходиться у позичальника за кожний день користування ним. У відповідності до п. 11.1 цей договір діє протягом 5 років. Вказаний договір був підписаний [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора QFEV, відправленого 14.08.2023 року о 16 год. 48 хв. 51 сек. (а.с. 8-17). Згідно із розрахунком заборгованості ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» за кредитним договором № 589233093 від 14.08.2023 року сума до сплати 44562 грн. 64 коп. Згідно додаткової угоди № 26 від 31 грудня 2020 року до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, укладеної між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції. Строк дії договору до 31.12.2021 року (а.с. 25-29). 27.02.2025 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» уклали договір факторингу №27/0225/01, у відповідності до умов якого до позивача, у відповідності до реєстру прав вимог за договором перейшло право вимоги за договором № 765878638, боржником за яким є відповідач (витяг з договору на а.с. 30-31 ) Мотиви з яких виходить суд та норми права. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно положень статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Статті 6 та 627 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини 2 статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем він вважається укладеним в письмовій формі. З огляду на зазначені норми права Верховний Суд в своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19. В п. 1 ст. 629 ЦК України вказано, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до п. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В п. 1 ст. 612 ЦК України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтями 1048, 1050 ЦК України встановлено, що у випадку встановлення договором обов`язку позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики що залишилася, та сплати процентів. Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов`язання, за змістом якої у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема неустойка. У відповідності із ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно із ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора; зобов`язання в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями статті 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Згідно зі статтею 1080 ЦК України презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. За правилом статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 наведені кваліфікуючі ознаки договору факторингу, а саме договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зумовлює його недійсність. Договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року в справі № 910/7038/17. Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17 зазначив, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене. Судом встановлено, що 14.08.2023 року між [PERSON] та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладено кредитний договір № 589233093, в електронній формі, в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». В подальшому, як зазначає позивач, 28.11.2018 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали Договір факторингу № 28/1118-01, на підставі якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 589233093 від 14.08.2023 року до ТОВ «Таліон Плюс». До позовної заяви додана додаткова угода №26 від 31.12.2020 року до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, якою сторони погодили викладення тексту договору у новій редакції, строк вказаного договору № 28/1118-01 згідно додаткової угоди закінчувався 31.12.2021 року. При цьому, копія вказаного договору факторингу № 28/1118-01 відсутня в матеріалах справи, а досліджена судом додаткова угода до даного договору факторингу пов`язує виникнення у фактора права вимоги з моментом підписання фактором та клієнтом відповідного реєстру прав вимоги, проте, такий реєстр не надано до суду. Крім того, оскільки як зазначає позивач, договір факторингу був укладений міжТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» 28.11.2018 року, тобто до моменту виникнення у первісного кредитора права вимоги до [PERSON] за договором позики, укладеним між ними 14.08.2023 року, то на момент відступлення права вимоги шляхом укладення договору факторингу вимога до боржника не була дійсною і не належала первісному кредитору на момент її відступлення. Вказана правова позиція також відображена у постановах Житомирського апеляційного суду від 21.01.2025 року по справі №285/6734/23, від 17.03.2025 року по справі №279/3841/24, від 09.06.2025 року по справі №295/13675/24, від 03.07.2025 року по справі №290/16/25 та ін. Таким чином, на переконання суду, позивачем не доведено факту переходу права вимоги до відповідачки за кредитним договором № 589233093 від 14.08.2023 року від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» та, відповідно, подальше відступлення права вимоги на підставі договору факторингу № 27/0225-01 від 27.02.2025 року не підтверджує набуття ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги до [PERSON] за вищевказаним кредитним договором. Відтак у задоволенні позову слід відмовити. Судові витрати. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у позові відмовлено повністю, судовий збір слід залишити за позивачем. На підставі наведеного, ст.ст. 526, 610, 611, 1048, 1054, 1055, 1056-1, 1077, 1078 ЦК України,

Outcome: dismissed