Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

ТОВ «Діджи Фінанс» звернулось в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 04 квітня 2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та відповідачкою було укладено угоду №200495103 щодо кредитування, відповідно до умов якої банк надав позичальниці у користування кредитні кошти в розмірі 10200 грн., зі строком користування з 04 квітня 2016 року по 04 квітня 2019 року, а відповідачка зобов`язалася повернути отримані кошти у встановлений строк та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. 20 липня 2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору №7_БМ від 20 липня 2020 року, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту №GL16N618071 проведеного 15 червня 2020 року, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі №910/11298/16 відповідно до якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», в тому числі і за Кредитним договором укладеним з відповідачкою [PERSON] . Станом на 02 квітня 2025 року загальний розмір заборгованості відповідачки перед позивачем за кредитним договором становить 29127,78 грн., з яких: 9829,43 грн. - заборгованість за кредитом, 19298,35 грн. заборгованість за відсотками. Проте, крім суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 29127,78 грн. бажає стягнути на свою користь з відповідачки також: суму збитків з урахуванням 3% річних у розмірі 2623,89 грн. та суму збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань у розмірі 13540,64 грн. Окрім того, позивач просить поновити строк позовної давності обґрунтовуючи це тим, що наявність тривалого судового спору щодо приналежності права вимоги кредитору, в деяких випадках за частиною кредитних договорів призвело до спливу встановленого законодавством загального строку позовної давності, в межах якого суд має право задовольнити позовні вимоги кредитора (за умови що боржник клопотатиме перед судом про застосування такої позовної давності), що в свою чергу також є підставою для його поновлення/не застосування судом позовної давності, оскільки кредитор з об`єктивних причин був позбавлений можливості звернутись до суду в межах такого строку (ч. 5 ст. 267 ЦКУ). Таким чином, позивач просить поновити строк позовної давності та стягнути на його користь з відповідачки заборгованість за Договором №200495103 від 04 квітня 2016 року у розмірі 45292,31 грн., яка складається з суми заборгованості 29127,78 грн, суми інфляційних втрат 13540,64 грн., суми 3% річних 2623,89 грн., а також оплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн. Представник позивача на розгляд справи не з`явився, у поданій заяві просив проводити розгляд справи у його відсутності, позов підтримав у повному обсязі, не заперечив щодо заочного розгляду справи. Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження повідомлена у встановленому законом порядку, про причину неявки суд не повідомила, відзиву на позовну заяву не надала. У зв`язку з цим судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 04 квітня 2016 року у ПАТ «Банк Михайлівський» [PERSON] підписала Заяву №200495103, яка відповідно до пункту 2 заяви складає Кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальниці у користування кредитні кошти в розмірі 10200,00 грн., зі строком користування з 04 квітня 2016 року по 04 квітня 2019 року, а відповідачка зобов`язалася повернути отримані кошти у встановлений строк, та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Копією анкети №2621721 від 04 квітня 2016 року підтверджується, що відповідачка своїм особистим підписом погодила згоду на обробку банком її персональних даних. Відповідно до копії Довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту, [PERSON] підтвердила своїм підписом, що ознайомилась із загальними умовами кредитування. Окрім того, відповідачкою 04 квітня 2016 року було укладено Договір добровільного страхування життя №NSК200495103. Згідно з виписками по особових рахунках відповідачка користувалася отриманими в кредит грошовими коштами. Відповідно до Договору №7_БМ про відступлення права вимоги від 20 липня 2020 року, ПАТ «Банк Михайлівський» (первісний кредитор) відступило ТОВ «Діджи Фінанс» право грошової вимоги до позичальників зазначених у Додатку №1. Згідно з Витягом з Реєстру боржників ПАТ «Банк Михайлівський» до позивача перейшло право вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором №200495103 від 04 квітня 2016 року, загальний залишок заборгованості якої становив 29127,78 грн. Згідно розрахунком заборгованості [PERSON] перед ТОВ «Діджи Фінанс», загальна сума заборгованості становить 45292,31 грн., з яких: 29127,78 грн основна сума заборгованості за договором, 13540,64 грн. інфляційне збільшення (за період з 30.08.2021 року по 28.08.2024 року) та 2609,70 грн. 3% річних (за період з 06 березня 2022 року по 06 березня 2025 року). Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки відповідно до статті 611 ЦК України, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, або розірвання договору, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з вимогами ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. Так, відповідно до ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст.1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зокрема, ст.1050 ЦК України визначає, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Також, виходячи з вимог статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. З урахуванням викладеного, з огляду на підтвердження факту отримання відповідачкою кредитних коштів і користування ними та обставини щодо наявності у відповідачки заборгованості за кредитним договором, які підтверджуються випискою по особових рахунках, суд визнає обґрунтованою вимогу про стягнення з відповідачки на користь позивача 29127,78 грн заборгованості за кредитним договором, яка складається з 9829,43 грн заборгованості за тілом кредиту та 19298,35 грн заборгованості за відсотками. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно правового висновку, що міститься в постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 у справі № 718/2081/17, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 № 6-113цс14, з якою погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц. Позивач заявив до стягнення з відповідачки суму 3 % річних від простроченого боргу за період з 06 березня 2022 року по 06 березня 2025 у розмірі 2623,89 грн та суму інфляційних втрат за вказаний період у розмірі 13540,64 грн. Суд ураховує, що відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Оскільки в Україні з 24 лютого 2022 року діє воєнний стан, то у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача 3 % річних за період з 06 березня 2022 року по 06 березня 2025 року слід відмовити. Щодо заяви про поновлення строку позовної давності суд зазначає, що згідно з п.12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (які набрали чинності 02.04.2020 року), під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою КМУ "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2"№ 211від 11.03.2020 (зі змінами та доповненнями) та Постановою КМУ "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" № 1236від 09.12.2020 (зі змінами та доповненнями) карантин встановлено з 12.03.2020 року до 30.06.2023 року на всій території України. Законом України від 8 листопада 2023р. № 3450 -IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини було внесені зміни у розділі «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України: пункт 19 викладено у наступній редакції: «19. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 року № 2102 -IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану» Закон набрав чинності 30.01.2024 року. Судом встановлено, що згідно п.2 Кредитного договору №200495103 від 04 квітня 2016 року, кредит відповідачці надано з 04 квітня 2016 року по 04 квітня 2019 року. Тобто визначений законом трирічний строк позовної давності у вказаних правовідносинах слід рахувати з наступного дня після закінчення строку кредитування, а саме з 05 квітня 2019 року, і в такому випадку останнім днем строку звернення до суду з позовом була б дата 04 квітня 2022 року. А оскільки вищенаведеними змінами до ЦК України продовжено строки позовної давності передбачені ст.ст.257, 258 ЦК України, які набули чинності до спливу строків позовної давності у вказаних правовідносинах, тобто продовжені в силу внесених змін до закону, а відтак, підстави вважати, що строки позовної давності сплили немає, оскільки такі продовжені в силу внесених змін. Крім того, у ст.265 ЦПК України закріплено, що у рішенні суд зазначає про розподіл судових витрат. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до ст. 141 ЦПК України. Так, згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. З урахуванням того, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню то з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 1557,86 грн із розрахунку 29127,78 х 2 422,40 / 45292,31 За змістом п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Враховуючи те, що позивачем під час розгляду справи понесено витрати на правничу допомогу і зпозовні вимоги задоволено частково, то з відповідачки слід стягнути на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 4501,74 грн (29127,78х7000/45292,31). На підставі наведеного, ст.11, 141, 205, 512, 514, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050, 1077, 1078 ЦК України,

Outcome: partial