Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за договором позики №79113583 від 02.08.2024 в розмірі 34238,96 грн., з яких: 15020,00 грн. - заборгованість за основною сумою боргу, 9486,00 грн. - заборгованість за відсотками, 9732,96 грн. - заборгованості за процентами нарахованими за понадстрокове користування позикою. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 02.08.2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (далі - Первісний кредитор) та [PERSON] (далі - Відповідач або Позичальник) було укладено договір позики №7913583 в межах якого первісний кредитор надав відповідачу кредит у гривні, а відповідач зобов`язався одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки передбачені кредитним договором. Кредитний договір підписано електронним підписом Позичальника, що відтворений шляхом використання Позичальником одноразового ідентифікатора. 14.06.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ», Позивач) укладено Договір факторингу №14/06/21 (далі - Договір факторингу), у відповідності до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» Права Вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрі боржників. Відповідно до Реєстру боржників №44 від 21.02.2025 до Договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до Відповідача в сумі 34238,96 грн., з яких: 15020,00 грн. - заборгованість за основною сумою боргу, 9486,00 грн. - заборгованість за відсотками, 9732,96 грн. - заборгованості за процентами нарахованими за понадстрокове користування позикою. Ухвалою судді Хорошівського районного суду Житомирської області від 06.01.2026 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд даної цивільної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Представник позивача у судове засідання не з`явився, в позовній заяві просить розгляд справи здійснювати за відсутності представника позивача, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про його дату, час і місце. Відповідач подала до суду заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, зазначила, що позов визнає частково. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Судом ухвалено здійснювати розгляд справи за відсутності її учасників. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтями 1046-1047 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах. Пунктами 5-7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору. Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України. За змістом статті 12 цього Закону якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Обґрунтовуючи вимоги, позивач надав суду договір позики на умовах споживчого кредиту в якому зазначена сума кредиту, строк кредитування та відсоткова ставка. Зібрані докази вказують на те, що між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено в електронній формі договір позики, на виконання якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» перерахувало на банківський рахунок відповідача кредит у розмірі 20000 грн., який відповідач зобов`язався повернути через 30 днів, тобто по 31.08.2024 року і сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 4980,00 грн. з розрахунку денної процентної ставки в розмірі 0,83%. Отже, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд першої інстанції дійшов висновку, що між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] був укладений договір позики №79113583 від 02.08.2024 в електронній формі. Після закінчення строку кредитування відповідач [PERSON] не повернула в повному обсязі грошові кошти та в повній мірі не сплатила проценти за користування ними, що підтверджується заявою відповідача про часткове визнання позову. З матеріалів справи слідує, що 14.06.2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу №14/06/21, за умовами якого, з врахуванням укладених додаткових угод до договору факторнгу, до останнього перейшло за плату право грошової вимоги до ряду позичальників, у тому числі й до позичальника [PERSON] за договором позики №79113583 від 02.08.2024. Відповідно до акту прийому-передачі Реєстру Боржинків та витягу з реєстру боржників №44 від 21.02.2025 до вищевказаного договору факторингу, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги за договором позики №79113583 від 02.08.2024 до [PERSON] на загальну суму 34238,96 грн. Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором №79113583 від 02.08.2024 заборгованість за договором позики за період з 02.08.2024 по 21.02.2025 складає 34238,96 грн., з яких: 15020,00 грн. - заборгованість за основною сумою боргу, 9486,00 грн. - заборгованість за відсотками, 9732,96 грн. - заборгованості за процентами нарахованими за понадстрокове користування позикою. Як слідує з розрахунку заборгованості, відповідачкою 31.08.2024 року сплачено 4980 грн, які зараховані в рахунок погашення основної суми позики, а 29.09.2024 року відповідач сплатила 4355,80 грн, які зараховані в рахунок погашення заборгованості за відсотками. Таким чином, з досліджених матеріалів справи судом встановлено, що між відповідачем та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» було укладено кредитний договір №79113583 від 02.08.2024, а право грошової вимоги за кредитним договором №79113583 від 02.08.2024 позивач набув до відповідача 21.02.2025 року. Відповідачем не спростовано факту отримання ним кредиту у розмірі 20000 грн., зокрема не надано відповідних виписок для спростування отримання кредитних коштів від кредитора. Доказів на підтвердження відсутності у відповідача боргу перед позивачем суду надано не було. Суд приходить до висновку, що позивач надав належні докази, які підтверджують право вимоги позивача за кредитним договором, а також наявність у відповідача грошового зобов`язання та заборгованості перед позивачем. Відповідач не скористався своїми процесуальними правами, передбаченими статями 12, 13, 76, 83, 84, 191 ЦПК України, не надав до суду заперечення щодо вимог позивача та доказів на їх спростування. Доказів на підтвердження відсутності у відповідача боргу перед позивачем суду надано не було З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, суд приходить до висновку щодо невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в борг коштів, та наявності в нього боргових зобов`язань за вказаним кредитним договором. Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконав, після закінчення строку кредитного договору [PERSON] не повернула грошові кошти та не сплатила проценти за користування ними. Враховуючи, що відповідачем не виконано грошові зобов`язання в строк, передбачений умовами кредитного договору, суд вважає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь заборгованості за договором позики №79113583 від 02.08.2024 за основною сумою боргу в розмірі 15020 грн. обґрунтованими. Разом з тим, щодо позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» в частині стягнення відсотків за договором кредиту суд виходить з наступного. Згідно умов договору позики №79113583 від 02.08.2024 договір укладено на 30 днів по 31.08.2024 року. Згідно умов Договору за користування кредитом Клієнт сплачує 0,83 % на добу, тому 20000,00 х 0,83 % = 166 гривень за 1 день. Строк кредитування становить - 30 днів х 166 гривень = 4980 гривень. Таким чином, термін кредитування для нарахування передбачених договором процентів становить по 31.08.2024 року включно, а сума нарахованих за вказаний період процентів складає 4980 грн., що відповідає узгодженому сторонами графіку розрахунку за кредитними договором. Отже, обґрунтованими є розмір процентів за користування кредитом, нарахованих в межах строку кредитування в період з 02.08.2024 року по 31.08.2024 року в розмірі 4980 грн., що відповідає положенням як ст. 1048 ЦК України так і пунктам 2 договору позики №79113583 від 02.08.2024. З врахуванням часткової сплати відповідачкою 29.09.2024 року 4355,80 грн, які зараховані відповідно до розрахунку заборгованості в рахунок погашення заборгованості за відсотками, з відповідачки підлягають до стягнення заборгованість за відсотками в розмірі 624,20 грн (4980,00 грн - 4355,80 грн) Відповідно до вимог ст.ст. 4, 6 ЦК України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Суд відхиляє доводи позивача щодо обґрунтованості нарахування процентів за договору позики №79113583 від 02.08.2024 після настання терміну повернення кредиту, оскільки вказані умови договору суперечать положенням ст.ст. 1048, 1050 ЦК України та висновкам, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 ( провадження №14-10цс18). Крім того, посилання позивача на те, що розмір заборгованості за кредитом був переданий в порядку відступлення права вимоги саме по собі не свідчить про обґрунтованість нарахування такої заборгованості та суперечить наведеним вище положенням Цивільного кодексу України. З вимогами про стягнення грошових коштів на підставі статті 625 ЦК України позивач не звертався. Окрім того, суд відхиляє доводи позивача щодо обґрунтованості нарахування та стягнення процентів за прострочену позику (понадстрокове користування). Позивач вимагав стягнення процентів за прострочену позику (понадстрокове користування) у розмірі 9732,96 грн., що нараховувались після закінчення строку дії договору. Суд звертає увагу на необхідність розмежування плати за правомірне користування чужими коштами та санкцій за неправомірне прострочення грошового зобов`язання (згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17). Положеннями частини 1 статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами (протягом строку дії договору). Наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (після закінчення строку дії договору) встановлені частиною 2 статті 625 ЦК України (стягнення 3% річних та індексу інфляції, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом). У цій справі суд приходить до висновку, що передбачені договором проценти за понадстрокове користування (2,7% в день) після закінчення терміну позики фактично є фінансовою санкцією за невиконання зобов`язання, що є формою відповідальності, а тому нараховані безпідставно. Таким чином, у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за понадстрокове користування слід відмовити. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення заявленої позивачем до стягнення заборгованості за договором позики №79113583 від 02.08.2024 року та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 15644,20 гривень, з яких: 15020,00 гривень - сума заборгованості за основною сумою боргу, 624,20 гривень - сума заборгованості за відсотками. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити за безпідставністю. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволених вимог, а тому оскільки позов задоволено на 45,70% (15644,20 х 100 : 34238,96), судовий збір слід стягнути в розмірі 1383,80 грн. (3028,00 х 45,70%).

Outcome: partial