Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

В березні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Страхова компанія «Країна» про стягнення вихідної допомоги у розмірі 1 200 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 06.07.2023 відповідно до Протоколу №06/07-2023-к на засіданні Наглядової ради АТ «СК «КРАЇНА» було, зокрема, ухвалено рішення щодо затвердження умов трудового договору (контракту), що укладатиметься із Заступником Голови Правління з розвитку та інновацій [PERSON] . Відповідно до умов Контракту від 06.07.2023 позивача було призначено на посаду Заступника Голови Правління з розвитку та інновацій АТ «СК «КРАЇНА» відповідно до рішення Наглядової ради Страховика № 22/06-2022 від «22» червня 2022 року на строк з 23.06.2022 до 22.06.2025 включно. Згідно з Додатком №1 до Контракту від 06.07.2023 посадовий оклад позивача становив 100 000.00 (сто тисяч грн. 00 коп.). 06.11.2024 позивачем була подана Заява про звільнення його з займаної посади та припинення його повноважень як Члена Правління за власним бажанням. Також в Заяві було зазначено прохання про виплату вихідної допомоги відповідно до умов Контракту. З анамнезу Виписки з Медичної карти стаціонарного хворого № 1012 вбачається, що «06.11.2024 позивач гостро захворів, на тлі стресу розвився гіпертонічний криз з тремором, вираженою загальною слабкістю, головокружінням. Колеги викликали швидку, було купійовано криз. З того часу зберігається відчуття внутрішнього напруження, болі в потилиці. З 12.11.2024 на л/л у лікаря невролога, лікувався амбулаторно без покращення. На прийомі виражений криз з запамороченням, покликами на блювання, блювання слиною». Відповідно до Виписки з Медичної карти стаціонарного хворого № 1012 позивач був госпіталізований 18.11.2024 та був виписаний 21.11.2024. 19.11.2024 року на підставі Протоколу засідання Наглядової Ради АТ «СК «КРАЇНА» від 19.11.2024 №19/11-2024 та поданої Заяви від 06.11.2024, було прийнято Наказ №312-к про звільнення [PERSON] 21.11.2024 за власним бажанням, згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Також в Наказі було зазначено про виплату компенсації за невикористані тридцять дев`ять днів щорічної основної відпустки, з них 19 днів щорічної основної відпустки - за період роботи з 23.06.2023 р. по 22.06.2024 р., 7 днів щорічної додаткової відпустки - за період роботи з 23.06.2023 р по 22.06.2024 р., 10 днів щорічної основної відпустки за період роботи з 23.06.2024 р. по 21.11.2024 р., 3 дні щорічної додаткової відпустки- за період з 23.06.2024 р. по 21.11.2024 р. Однак, не було зазначено про виплату вихідної допомоги. 16.01.2025 на електронну адресу Державної служби України з питань праці було направлено Скаргу Вих. 16/01-01/К в інтересах позивача, а також Претензію Вих. 16/01-02/К до відповідача, з вимогою виплати вихідної допомоги у розмірі 12-ти посадових окладів. 31.01.2025 відповідачем була надана Відповідь Вих. № 613, зі змісту якої вбачається, що «припинення контракту [PERSON] відбулося згідно законодавства, що відповідає п.п. г п. 6.2. Контракту (за власною ініціативою Керівника відповідно до вимог чинного законодавства України), проте не є достроковим припиненням такого Контракту, а тому у роботодавця не з`являється обов`язку виплати вихідної допомоги згідно п. 6.5. Контракту «у разі дострокового припинення контракту», оскільки звільнення за власним бажанням не є саме достроковим припиненням в розумінні ст. 39 КЗпП». 12.02.2025 відповідачем була надана Відповідь Вих. № 855 подібного змісту, що була адресована Центральному міжрегіональному управлінню Державної служби з питань праці стосовно Листа щодо додержання Законодавства про працю. Станом на день пред`явлення позову відповідачем не було виплачено вихідну допомогу у розмірі не менше ніж 12 посадових окладів, яка прямо передбачена п. 6.5 Контракту. Вказує, що Заява про звільнення за власним бажанням від 06.11.2024 була зумовлена неможливістю продовжувати роботу через стан здоров`я. З Виписки з Медичної карти стаціонарного хворого № 1012 вбачається, що у Позивача був діагностований «Церебральний виражений вестибулярний криз (18.11.2024). Дисциркуляторна енцефалопатія I-II ст., загострення на тлі перенесеної електротравми (анамнестично 2021 р.) з частими церебральними кризами, вираженими гіпертензійними цефалгіями (до 2 нападів на день), помірно вираженим вестибуло-атактичним синдромом, екстрапірамідною недостатністю більш вираженою зліва, вираженим церебрастенічним синдромом, загострення. Центральна вестибулярна дисфункція 2 ст. з порушенням стато-кінетичної рівноваги 2 ст., постуральна нестійкість, сенсибілізована поза Ромберга до падіння, гіпорефлексія ністагмоїдної реакції справа з незначною гіперрефлексією зліва (подразнення лівого лабіринку) з вираженою сенсорною і вегетативною реакціями більш виражене зліва. Ністагм дизритмічний, зареєстровані «німі» поля. Ремітуючий тип перебігу. Стадія субкомпенсації середнього рівня 2 ст. Аномалія Кімерлі. Венозна ангіома (МРТ від 10.02.2023 р.). Панічні атаки». Роботодавець був обізнаний про стан здоров`я позивача. Також з Медичної карти стаціонарного хворого № 1012 вбачається, що позивач за останні 12 місяців систематично перебував на лікуванні у невропатолога з 23.05.2024 по 06.06.2024, з 07.08.2024 по 12.08.2024, з 12.11.2024 по 16.11.2024 та з 18.11.2024 по 22.11.2024. Позивач зазначає, що зважаючи на те, що Контракт від 06.07.2023 було припинено до закінчення строку дії - це є достроковим припиненням (Контракт був укладений до 22.06.2025, але позивача було звільнено 21.11.2024). Окрім цього Контрактом від 06.07.2023 прямо передбачено виплату вихідної допомоги у разі дострокового припинення контракту, без будь-яких винятків та застережень. Вважає, що відмова відповідача у виплаті вихідної допомоги - є порушенням умов Контракту укладеного між сторонами. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2025, головуючим суддею у справі визначено суддю Блащука А.М. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 26.03.2025 позов залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 09.06.2025 у справі відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. 21.07.2025 від представника відповідача у справі надійшов відзив на позовну заяву. В якому просила суд відмовити в позові в повному обсязі посилаючись на те, що вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Разом з відзивом на позовну заяву представником відповідача подано до суду клопотання про витребування доказів. 05.08.2025 позивачем подано до суду відповідь на відзив. 06.08.2025 представником відповідача подано до суду заперечення. 04.09.2025 від представника позивач до суду надійшла заява про проведення підготовчого засідання без участі позивача. 04.09.2025 Ухвалою Подільського районного суду м. Києва задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів у справі. 08.10.2025 від представника відповідача до суду надійшли додаткові пояснення у справі. 14.10.2025 Ухвалою Подільського районного суду м. Києва закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Повідомлений належним чином. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала та просила суд в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожна особа має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (ч. 3 ст. 21 КЗпП України). Контракт як особлива форма трудового договору повинен спрямовуватися на забезпечення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності та професійні навички, підвищення взаємної відповідальності сторін, правову і соціальну захищеність працівника (п. 4 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1994 № 170). У контракті можуть визначатися додаткові, крім встановлених чинним законодавством, підстави його розірвання. Отже, виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника і додаткові підстави розірвання трудового договору. Судом встановлено, що 06.07.2023 відповідно до Протоколу № 06/07-2023-к на засіданні Наглядової ради АТ «СК «КРАЇНА» було ухвалено рішення щодо затвердження умов трудового договору (контракту), що укладатиметься із Заступником Голови Правління з розвитку та інновацій [PERSON] . 06.07.2023 року укладено контракт між АТ «СК «Країна» та [PERSON] та призначено останнього на посаду Заступника Голови Правління з розвитку та інновацій АТ «СК «КРАЇНА» відповідно до рішення Наглядової ради Страховика № 22/06-2022 від 22 червня 2022 року на строк з 23.06.2022 до 22.06.2025 включно. Відповідно до п. 1.1. контракту від 06.07.2023 цей контракт є строковим трудовим договором та підтверджує існуючі трудові відносини між працівником та роботодавцем. Згідно з Додатком №1 до Контракту від 06.07.2023 посадовий оклад [PERSON] становив 100 000.00 (сто тисяч грн. 00 коп.). Контракт підписаний сторонами, що свідчить про їх згоду з визначеними умовами. 06.11.2024 позивачем була подана заява про звільнення його з займаної посади та припинення його повноважень, як Члена Правління за власним бажанням. Також в Заяві було зазначено прохання про виплату вихідної допомоги відповідно до умов Контракту. В позовній заяві позивач вказує, що заява про звільнення за власним бажанням від 06.11.2024 була зумовлена неможливістю продовжувати роботу через стан здоров`я. Посилається на виписку з Медичної карти стаціонарного хворого № 1012, з якої вбачається, що у позивача був діагностований «Церебральний виражений вестибулярний криз (18.11.2024). Дисциркуляторна енцефалопатія I-II ст., загострення на тлі перенесеної електротравми (анамнестично 2021 р.) з частими церебральними кризами, вираженими гіпертензійними цефалгіями (до 2 нападів на день), помірно вираженим вестибуло-атактичним синдромом, екстрапірамідною недостатністю більш вираженою зліва, вираженим церебрастенічним синдромом, загострення. Центральна вестибулярна дисфункція 2 ст. з порушенням стато-кінетичної рівноваги 2 ст., постуральна нестійкість, сенсибілізована поза Ромберга до падіння, гіпорефлексія ністагмоїдної реакції справа з незначною гіперрефлексією зліва (подразнення лівого лабіринку) з вираженою сенсорною і вегетативною реакціями більш виражене зліва. Ністагм дизритмічний, зареєстровані «німі» поля. Ремітуючий тип перебігу. Стадія субкомпенсації середнього рівня 2 ст. Аномалія Кімерлі. Венозна ангіома (МРТ від 10.02.2023). Панічні атаки». Роботодавець був обізнаний про стан здоров`я позивача. Також з Медичної карти стаціонарного хворого № 1012 вбачається, що позивач за останні 12 місяців систематично перебував на лікуванні у невропатолога з 23.05.2024 по 06.06.2024, з 07.08.2024 по 12.08.2024, з 12.11.2024 по 16.11.2024 та з 18.11.2024 по 22.11.2024. Вказує, що зважаючи на те, що Контракт від 06.07.2023 було припинено до закінчення строку дії - це є достроковим припиненням (Контракт був укладений до 22.06.2025 року, але позивача було звільнено 21.11.2024). Окрім цього Контрактом від 06.07.2023 прямо передбачено виплату вихідної допомоги у разі дострокового припинення контракту, без будь-яких винятків та застережень. В той самий час в заяві про звільнення за власним бажанням від 06.11.2024 позивачем не зазначено причин, зумовлених неможливістю продовжувати роботу через стан здоров`я та не надано документів, які б підтвердили зазначений факт. Встановлено, що [PERSON] було звільнено з АТ «Страхова компанія «Країна» 21.11.2024. З трудового договору та наказу, наданих Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ГРАВЕ УКРАЇНА», вбачається, що 27.11.2024 наказом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ГРАВЕ УКРАЇНА» № 146 к/тр, [PERSON] прийнято на посаду виконавчого директора з продажів з 28.11.2024 на основне місце роботи згідно укладеного у письмовій формі трудового договору. Копія трудового договору та наказу міститься в матеріалах справи. Тобто факт неможливості продовження роботи через стан здоров`я позивача в АТ «Страхова компанія «Країна» не знайшов свого підтвердження в процесі розгляду справи. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Відповідно до ст. 39 КЗпП України строковий трудовий договір підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу. До них, зокрема, належать: переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу до іншої місцевості; вступ до закладу освіти; неможливість проживання в цій місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею 14-річного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї, відповідно до медичного висновку, або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом; інші поважні причини. Відповідно до п. 6.5 Контракту від 06.07.2023, укладеного між АТ «СК «Країна» та [PERSON] , у разі дострокового припинення контракту [PERSON] виплачується вихідна допомога у розмірі не менше ніж 12-ть посадових окладів. Відповідно до п. 6.2. зазначеного вище Контракту, контракт припиняється: а) після закінчення строку, на який обрано (призначено) Керівника; б) за угодою Сторін; в) з ініціативи Наглядової ради відповідно до вимог чинного законодавства України; г) за власною ініціативою Керівника відповідно до вимог чинного законодавства України; д) у разі неможливості виконання обов`язків Керівника за станом здоров`я; е) в разі набрання законної сили вироку чи рішення суду, яким засуджено до покарання, що виключає можливість виконання обов`язків Керівника; є) в разі смерті, визнання недієздатним, обмежено дієздатним, безвісно відсутнім, померлим; ж) за ініціативою СК у випадку, передбаченому ст. 40 та ст. 41 КЗпП України, а також призову або мобілізації. Як вбачається з матеріалів справи, 19.11.2024 на підставі Протоколу засідання Наглядової Ради АТ «СК «КРАЇНА» від 19.11.2024 №19/11-2024 та поданої Заяви про звільнення від 06.11.2024, було видано Наказ № 312-к про звільнення [PERSON] 21.11.2024 за власним бажанням, згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України, в якому зазначено, про виплату компенсації за невикористані тридцять дев`ять днів щорічної основної відпустки, з них 19 днів щорічної основної відпустки - за період роботи з 23.06.2023 р. по 22.06.2024 р., 7 днів щорічної додаткової відпустки - за період роботи з 23.06.2023 р по 22.06.2024 р., 10 днів щорічної основної відпустки за період роботи з 23.06.2024 р. по 21.11.2024 р., 3 дні щорічної додаткової відпустки- за період з 23.06.2024 р. по 21.11.2024 р. Відповідно до п. 8.1. контракту від 06.07.2023 Контракт діє з моменту його підписання до 22.06.2025. Відповідно до Наказу № 312-к від 21.11.2024 [PERSON] було звільнено за власним бажанням, згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України - 21.11.2024. Тобто Контракт від 06.07.2023, укладений між АТ «СК «Країна» та [PERSON] , було припинено до закінчення строку його дії, а це є достроковим припиненням контракту. Пунктом 6.5 Контракту від 06.07.2023, укладеного між [PERSON] та АТ «СК «Країна», прямо передбачено виплату вихідної допомоги у разі дострокового припинення контракту, без будь-яких винятків та застережень. Зазначений контракт підписаний сторонами, що свідчить про їх згоду з визначеними умовами. Крім того, умови трудового договору (контракту), що укладався з Заступником Голови Правління з розвитку та інновацій [PERSON] 06.07.2023, були затверджені Наглядовою радою АТ «СК «КРАЇНА» (Протокол № 06/07-2023-к). У Постанові Верховного Суду від 09.02.2023 зазначено, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги. Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин. Тобто з зазначеного вбачається, що у відповідача виник обов`язок щодо сплати віхідної допомоги у розмірі, визначеному умовами укладеного сторонами контракту від 06.07.2023. В позовній заяві позивач просить суд стягнути з АТ «СК «Країна» (код ЄДРПОУ: 20842474) на користь [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) вихідну допомогу у розмірі 1 200 000 грн. (12 посадових окладів). В той самий час за змістом ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше. Судом встановлено, що позивач отримав наказ про звільнення та повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні - 21 листопада 2024 року, відповідно відлік строку звернення до суду почався 22 листопада 2024 року та закінчився 22 лютого 2025 року. Тобто позивач у встановлений законодавством строк до суду не звернувся, доказів наявності обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з цим позовом суду не надав. Таким чином, перебіг строку визначеного ст. 233 КЗпП України почався з 21.11.2024 та сплинув 22.02.2025 (останній день тримісячного строку). Позивач звернувся з позовом до суду 21.03.2026, тобто, з пропуском встановленого ст. 233 КЗпП України строку. Згідно з ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Однак, позивачем не заявлено відповідне клопотання про поновлення строку на звернення до суду за захистом порушених трудових прав. В абзаці 1 пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статті 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Указана судова практика є незмінною. Для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі. Подібний правовий висновок викладений у Постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19), від 03 жовтня 2022 року у справі № 204/1724/20 (провадження № 61-18714св20). Судом встановлено, що позивач пропустив строк на звернення до суду з цим позовом та при цьому не наводить будь-яких поважних підстав щодо його пропуску. Згідно з ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Суд забезпечив сторонам рівні можливості надання доказів та доведеності їх перед судом. Виходячи з того, що спірні правовідносини виникли з трудових, саме на роботодавця покладено обов`язок довести виконання вимог законодавства щодо оплати праці. Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із частинами 1, 7 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд залишає позов без задоволення. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача покладаються на позивача у зв`язку з відмовою в позові.

Outcome: dismissed