Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Цімура Я.В. звернувся до суду в інтересах позивача з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вони з відповідачкою, [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] . 12 грудня 2018 року шлюб між сторонам розірвано. Станом на сьогодні дитина сторін, [PERSON] проживає разом із батьком за адресою: [ADDRESS] . Позивач самостійно виховує та повністю матеріально утримує доньку, забезпечує необхідним медичним доглядом, приймає участь у навчанні. Відповідачка взагалі не приймає жодної участі у вихованні та утриманні дитини, не надто цікавиться її життям, не часто телефонує, фінансово не допомагає. Проживати однією сім?єю та виховувати доньку не бажає оскільки не розглядає своє повернення в Україну, тобто фактично не виконує свої батьківські обов`язки та самоусунулась від виховання дитини. Остання не проживає в Україні, планів забирати дитини до себе на проживання не має. Станом на сьогодні у позивача наявна заява, за підписом [PERSON] , якою відповідачка підтвердила факт самостійного вихованням доньки [PERSON] . Додатково відповідачкою зазначено, що дитина безпосередньо проживає в Україні разом з батьком та перебуває на повному його утриманні, в тому числі фінансовому. У заяві відображено, що батько повністю покриває витрати, зокрема пов?язані з навчанням, проживанням, проїздом, медичним обслуговуванням та всі інші соціально-побутові витрати на утримання дитини. Зазначена заява датована 25-им травня 2025 року, складена у місто Краків. На підтвердження того, що ця заява була складена саме [PERSON] є наявне підтвердження нотаріуса Анни Зегадлович, у якому вказано, що відповідачка особисто підписала цей документ в місцевій нотаріальній конторі за присутності нотаріуса. На даний час постало питання встановлення факту перебування дитини на утриманні позивача, оскільки від встановлення вказаних фактів залежить виникнення особистих прав позивача як батька дитини і потрібне з метою захисту прав та інтересів дитини, у тому числі, переміщення позивача і його дитини на строк більше одного місяця без нотаріальної згоди матері, вжиття заходів щодо лікування дитини, оздоровлення, можливого набуття чи відчуження майна в інтересах дитини та можливої зміни місця проживання (без згоди відповідача) та розвитку дитини в безпечних умовах; для реалізації гарантованого законодавством захисту дитини віком до 18 років, який самостійно виховується та утримується одним із батьків. Також доцільно звернути увагу суду, що законодавець визначив в пункті 4 ч. 1ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» гарантований захист дитини (дітей) віком до 18 років, яка (які) самостійно виховується та утримується військовозобов`язаними жінками чи чоловіками. Визначальним фактором у цьому випадку є самостійне виховання та утримання дитини (дітей) одним з батьків, в т.ч, за рішенням суду. Тому, враховуючи що немає іншого порядку, крім судового, для встановлення факту перебування на утриманні неповнолітньої дитини, позивачем подано заяву до суду. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Львова від 09.07.2025 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 14.11.2025 року замінено третю особу Службу у справах дітей Галицького району управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, як неналежну юридичну особу на належну юридичну особу - Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради, як орган опіки та піклування (а.с. 55). Ухвалою суду від 22.12.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові, просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, попередньо надавши заяву про розгляд справи без її участі, позов визнає та не заперечує щодо його задоволення (а.с.3-34, 62-64). Представник третьої особи - служби у справах дітей Галицької районної адміністрації ЛМР, як органу опіки та піклування, Р. Когут, в судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи без участі представника, просив у позові відмовити, з підстав викладених у письмових поясненнях. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини, і дійшов наступного висновку. Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. У статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12.12.2018року розірвано (а.с.17-18), від вказаного шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади неповнолітня [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Згідно акту обстеження умов проживання проведення обстеження таких та комісією встановлено умови проживання та умови для виховання та розвитку дитини. Додатково зазначено, що за цією адресою проживають 2 особи, зокрема: [PERSON] та [PERSON] , що у свою чергу підтверджує відсутність [PERSON] у житті дитини, та відсутність участі у вихованні та утриманні доньки. У графі «результат бесіди і ставлення членів сім`ї до рішення прийняти на виховання дитину» позивачем зазначено, що [PERSON] у м.Львові буває рідко, оскільки проживає закордоном (а.с.15). Дитина, [PERSON] навчається у приватній двомовній школі. Згідно характеристики наданої «Байлінгвел Інтернешн СТЕМ Скул» вих. N?11 від 21.05.2025 року зазначено, що [PERSON] за час навчання в початковій школі зарекомендувала себе як скромна та дисциплінована учениця. Має добру успішність. Щодо спілкування дитини, директор відзначила, що [PERSON] характеризується доброзичливістю, щирістю і самостійністю, є спокійною та терплячою, що у свою чергу свідчить, що дитина зростає у здоровій психологічній атмосфері. Директором відзначено, що вихованням дитини на постійній основі займається батько, останній регулярно відвідує школу та батьківські збори, приділяє належну увагу навчанню та розвитку доньки (а.с.16). Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України). Згідно з ч. 1 ст.121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122,125 цього Кодексу. Відповідно ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст. 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст.ст. 150-151 СК України. За приписами ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої - третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Відповідно статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Крім того, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 160СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Таким чином, за змістом наведених норм чинного законодавства, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, при встановленні факту самостійного виховання дитини батьком фактично встановлюється юридичний факт, у силу якого обсяг прав матері обмежується або припиняється. З доказів по справі вбачається, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що неповнолітня донька проживає разом із ним та знаходиться на його утриманні і вихованні. Разом з тим, в силу статті 141 СК України проживання одного з батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Надані суду докази лише свідчать про факт проживання малолітньої доньки разом з батьком, що ніким не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факту ухилення матері від участі у вихованні дитини. Оскільки в Сімейному Кодексі України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Сімейним Кодексом не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.09.2024 по справі № 201/5972/22. Позивач в підтвердження позовних вимог посилається на те, що відповідачка проживає за кордоном, має намір створити іншу сім`ю, не панує повертатися проживати в Україну і немає наміру виховувати доньку. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Крім того, з підстав позовної заяви вбачається, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини необхідне для переміщення батька дитини разом з дитиною без згоди матері, мати можливість одноосібно звертатися до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини та для того, щоб дитина не залишилася без догляду батька. Однак, згідно чинного законодавства, для переміщення батька дитини разом з дитиною без згоди матері не потрібно встановлення зазначеного в позові факту. Зазначене переміщення можливе за наявності свідоцтва про народження дитини та паспорта чи іншого документа, що посвідчує особистість батька. Судом встановлено, що матір дитини - [PERSON] батьківських прав не позбавлена, отже вона зобов`язана виконувати обов`язки, які покладаються на неї, як на матір вимогами законодавства України, зокрема статтею 150 СК України, а тому за вказаних обставин не можна вважати, що позивач є особою, який самостійно виховує доньку. Також не потрібно встановлювати зазначеного в позові факту для того, щоб мати можливість одноосібно звертатися до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини. Для такого звернення необхідно лише пред`явити свідоцтво про народження дитини та паспорт чи інший документ, що посвідчує особистість батька. Аналогічно для того, щоб дитина не залишилася без догляду батька також не потрібно встановлення зазначеного в позові факту, оскільки не залишення дитини без догляду батьків є не правом, а їхнім обов`язком передбаченим Сімейним кодексом України. Зі змісту позовної заяви вбачається, що встановлення факту самостійного виховання дитини зумовлене, зокрема, можливістю звільненням з військової служби, оскільки військовослужбовці, які проходять військову службу по контракту або по мобілізації мають право на звільнення у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років. Це право регулюється ст.26 Закону "Про військовий обов`язок і військову службу". Окреме проживання батьків та встановлення місця проживання дитини із заявником, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини. Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На думку суду, встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини не породжує ті юридичні наслідки, про які зазначено у позові, та від встановлення судом таких фактів не залежить виникнення, зміна особистих прав заявника як батька, про які він зазначив у позові. З огляду на викладене, суд приходить до висновку що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з необґрунтованістю. Питання щодо розподілу судового збору суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. Судові витрати підлягають віднесенню за рахунок позивача.

Outcome: dismissed