Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

У листопаді 2025 року до Дарницького районного суду міста Києва звернулась [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, просила суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн та понесені витрати на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 21.08.2025 близько 12:00 год в м. Києві по вул. Вишняківській, 3, водій [PERSON] , [INFO] , керуючи автомобілем «CHERY» д. н. з. [NUMBER] та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала пішохід [PERSON] , [INFO] , не дав їй перевагу в русі, внаслідок чого здійснив на неї наїзд, що призвело до травмування потерпілої, спричинення тілесних ушкоджень та пошкодження майна, чим порушив п. 18.1. ПДР, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП. За даним фактом працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 454380 від 15.09.2025. Згідно постанови Дарницького районного суду м. Києва від 13.10.2025 по справі №753/2024/25 водій [PERSON] визнаний винним за вчинене ним правопорушення, внаслідок якого позивачеві заподіяні тілесні ушкодження, майнова та моральна шкода. Позивача визнано потерпілою в адміністративному провадженню по справі про притягнення [PERSON] за ст. 124 КУпАП. Позивач зазначає, що після наїзду на неї транспортного засобу під керуванням відповідача вона отримала тілесні ушкодження, які вимушена лікувати до даного часу. Обійшлося без переломів кісток, але половина тіла позивача була синьо-червоного кольору, крововиливи під шкіру були на ногах, на верхній частині тіла; посилалась на вкрай слабкий стан здоров`я після того, як вбили сина останньої; позивач дуже тяжко перенесла смерть своєї дитини і стан здоров`я на фоні гострого стресу та переживань вкрай погіршився. Наголошує, що має важкий морально-психологічний стан, в житті позивача все йде нанівець, немає сил жити та, на додаток до всього, на пішохідному переході її збиває автомобіль, водій якого поводить себе зверхньо і нахабно, доводячи що він не винен. До моменту подання позову до суду відповідач добровільно не сплатив жодного відшкодування в той час як позивач вимушена була лікувати тілесні ушкодження, придбавати медичні препарати. Також внаслідок ДТП було пошкоджено одяг та телефон, порушено звичний порядок життя, соціальні зв`язки, робота, позивач втратила заробіток, так як працює неофіційно на двох роботах. Також на 12.09.2025 у позивача була заздалегідь запланована реєстрація шлюбу. До палацу одружень внаслідок вищезазначеної події позивач вимушена була прийти з фізичними болями, синцями та гематомами, завданими ДТП. Враховуючи, що транспортний засіб винуватця був застрахований полісом ОСЦПВ, з питаннями про виплату майнової шкоди, заподіяну витратами на лікування, порваний одяг, інші майнові витрати, позивач звернулася до страхової компанії. На даний час стан здоров`я позивача повністю не відновився, їй протипоказана тяжка праця, навантаження ніг, постійно тривають періодичні болі в ногах, суглобах, спині, попереку, розвинувся тривожно-депресивний синдром. Внаслідок ДТП позивачеві заподіяно моральну шкоду, а саме: немайнові втрати, спричинені моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у житті (щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання та спогади, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, важкість виконання повсякденних обов`язків, фіксованість уваги на проблемі одужання та реабілітації, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, побоювання щодо майбутнього стану здоров`я). Позивач перенесла значний фізичний біль, пережила емоційний стрес, який супроводжувався почуттями обурення, тривоги, страху за своє здоров`я та життя. В подальшому позивач була вимушена проходити лікування, терпіти болісні лікувальні та діагностичні процедури, отримувати неприємне медикаментозне лікування. У період відновлення після травмування позивач потребувала зовнішньої допомоги з боку близьких, з приводу чого почувалась як джерело клопоту та обмежень для родини. Позивач досі відчуває почуття приниженої гідності, образи, обурення поведінкою винуватця. Наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу (на лікування, проведення правових заходів), обумовили необхідність залучання значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання. Моральну шкоду позивач оцінила у 50 000,00 грн. У зв`язку з наведеним позивач просить суд стягнути з відповідача завдану моральну шкоду та судові витрати. Ухвалою суду від 24.11.2025 позовну заяву залишено без руху. Позивачем у строк та належним чином було усунено зазначені судом недоліки. Ухвалою суду від 27.11.2025 було відкрито провадження у справі, призначено судовий розгляд у порядку спрощеного провадження та призначено судове засідання. 10.12.2025 судове засідання відкладено за клопотанням позивача. У судовому засіданні 21.01.2026 позивач позовну заяву підтримала, просила задовольнити у повному обсязі, пояснила, що після ДТП вона втратила свідомість та не могла рухатися. Відповідач вийшов з машини зі своєю дружиною, після чого вони підняли позивача та відвезли в лікарню. Після обстеження у лікаря відповідач відвіз її додому. Страхова виплатила кошти за лікування. Під час лікування позивач втратила роботу, а зараз побоюється переходити дорогу. Заробітня плата була на першій роботі 12 800,00 грн та на другій - 15 000,00 грн. Лікувалася приблизно 2 місяці. На місце ДТП поліцію не викликали. Позивач з чоловіком їздили до поліції, там в неї брали пояснення. У судовому засіданні 21.01.2026 відповідач позовні вимоги визнав частково, а саме в частині відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн, в іншій частині просив відмовити. Пояснив, що в день події він їхав на автомобілі з дружиною, перед пішохідним переходом стояв білий бус тому він не міг відразу побачити позивача. Позивач не бігла, проте дуже поспішала. Коли він її зачепив, то після цього вийшов з машини, побачив, що в неї вже був великий синець на нозі. Оскільки відповідач дуже злякався, тому посадив її в машину та відвіз в лікарню. Вказав, що дуже нервував, тому пропустив декілька поворотів на шляху до медичного закладу. Коли відповідач привіз позивача в лікарню, то вона пройшла обстеження; через деякий час він відвіз її на ще одне обстеження. Позивач сфотографувала паспорт відповідача в день події. Також [PERSON] дав позивачеві всі гроші, які в нього були на той момент, а саме 1 500,00 грн. Через деякий час відповідач телефонував позивачеві, щоб дізнатися її самопучуття, проте остання відповідала дуже неввічливо та в агресивній формі, відмовилася від будь-якої моєї допомоги. Через деякий час відповідача викликали до поліції та суду; штраф за вчинення інкримінованого адміністративного правопорушення сплатив. Додатково відповідач зазначив, що є пенсіонером, його дохідом є тільки пенсія, а саме 24 000,00 грн, також у нього є інші фінансові зобов`язання; проживає разом з дружиною, у неї пенсія 3000,00 грн. У судовому засіданні 21.01.2026 було оголошено перерву у зв`язку з графіком судових засідань. У судовому засіданні 27.01.2026 позивач підтримала свої позовні вимоги та просила задовольнити, а відповідач наполягав на задоволенні позову частково, а саме в частині відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн, в іншій частині просив відмовити. Суд, вислухавши позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно дотримуватись Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції негативного доказу для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судом встановлено, що 21.08.2025 близько 12:00 в м. Києві по вул. Вишняківська, буд. 3, водій [PERSON] , [INFO] керуючи автомобілем «CHERY» д. н. з. [NUMBER] , наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала пішохід [PERSON] , [INFO] , не дав їй дорогу внаслідок чого здійснив на неї наїзд, що призвело до травмування даного пішохода. За даним фактом працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення від 15.09.2025 серії ЕПР1 № 454380. Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 13.10.2025, яка відповідно до відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, набрала законної сили 23.10.2025, визнано винним [PERSON] , [INFO] , громадянина України, РНОКПП [NUMBER] , який проживає за адресою: [ADDRESS] у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час ухвалення рішення суд вирішує питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити стаття 264 ЦПК України. Відповідно до ч. ч. 6, 7 ст. 82 ЦПК України, (...) постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Правовим наслідком преюдиціальності є обов`язковість до врахування певних фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Таким чином, постановою Дарницького районного суду міста Києва від 13.10.2025 у справі № 753/20242/25 встановлено вину відповідача у порушенні п. 18.1. ПДР, яке мало місце 21.08.2025 близько 12:00 в м. Києві по вул. Вишняківська, буд. 3 , за що його притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Щодо завдання моральної шкоди [PERSON] зазначено, що заподіяння позивачеві моральної шкоди проявилося в її фізичному болю, душевних стражданнях, перенесених, у зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди, порушенням життєвих планів, потребою в допомозі членів родини, повсюдним страхом повторення подібного правопорушення. Зазначене негативно позначилося на стані її здоров`я та самопочутті. Відтак, сам факт наїзду автомобіля відповідача як джерела підвищеної небезпеки на позивача безумовно призводить до очевидних, об`єктивних та зрозумілих стресових ситуацій, обумовлених природними переживаннями щодо стану свого здоров`я та забезпеченням усунення причин негативного впливу на нього у майбутньому. Положеннями ст. ст. 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом положень ч. 3 ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно зі статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з порушенням права власності, інших цивільних прав при настанні негативних наслідків. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Згідно з частиною третьої цієї статті моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, стороною позивача, на підтвердження своїх доводів щодо спричинення моральної шкоди було долучено: - копію довідки № 25537 від 21.08.2025, виданої КНП «Київська міська клінічна лікарня № 1» Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); - копію консультаційного висновку спеціаліста хірурга [PERSON] від 08.10.2025, видану КНП "Консультативно-діагностичний центр № 1 Дарницького району м. Києва"; - копію консультаційного висновку спеціаліста травматолога [PERSON] від 22.08.2025, видану КНП "Консультативно-діагностичний центр № 1 Дарницького району м. Києва"; - копію свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 12.09.2025, виданого Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ); - фотокартки. Відтак, подані стороною позивача матеріали є належними, допустимими та достовірними доказами понесеної моральної шкоди, завданої позивачеві, внаслідок вчинення відповідачем адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. На переконання суду, внаслідок наїзду транспортного засобу «CHERY» д. н. з. [NUMBER] під керуванням відповідача на пішохода [PERSON] , позивач зазнала душевних страждань, перенесла емоційне напруження, зазнала тривалого фізичного болю з подальшим лікувальним процесом, що тягне за собою в своїй сукупності психологічний дискомфорт і моральні переживання. Суд наголошує, що моральна шкода полягає у емоційному стресі, душевних стражданнях, негативних емоціях, переживаннях з приводу дорожньо-транспортної пригоди. Вочевидь вказана подія порушила звичний та розмірений спосіб життя позивача. Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнала позивач внаслідок ДТП, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 18 000,00 грн на користь позивача, оскільки, на переконання суду, компенсація моральної шкоди у такому розмірі буде відповідати принципам справедливості, добросовісності та розумності. Таким чином, позовні вимог підлягають задоволенню частково, внаслідок доведення обставин, на які посилається позивач. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача у розмірі 1 090,08 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, тому суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Звертаючись до суду з позовом представник позивача просив покласти судові витрати, пов`язані з отриманням професійної правничої допомоги у розмірі 20 000,00 грн на відповідача. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу стороною позивача надано: копію договору про надання правничої допомоги від 24.10.2025, укладеною між "Адвокатським бюро Олександра Кудіна" і позивачем; квитанцію до прибуткового касового ордера № 03/11 від 03.11.2025 на суму 20 000,00 грн; акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 03.11.2025 на суму 20 000,00 грн. Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, слід дійти висновку про те, що наявні в матеріалах справи документи, надані стороною позивача не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному позивачем розмірі, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі №753/15687/15. Визначаючи час на надання вищенаведених послуг та видів правничої допомоги, суд виходить із наявності у адвоката повної вищої юридичної освіти, стажу роботи в галузі права, у зв`язку з чим надання правничої допомоги у даній справі не вимагало значного обсягу юридичної і технічної роботи. Крім того, позовна заява не є складною за своєю суттю. Вивчивши надані документи, перевіривши обсяг наданих послуг та враховуючи незначну складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, ціну позову, суд вважає, що заявлений стороною розмір витрат на правничу допомогу є невиправдано завищеним. У зв`язку з наведеним суд стягує з відповідача на користь позивача 2 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: partial