Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

16 вересня 2025 року до Корольовського районного суду м. Житомира надійшов позов заступника керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції, - Національної служби здоров`я України, Житомирської міської ради до [PERSON] про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи внаслідок вчинення кримінального правопорушення Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вироком Корольовського районного суду міста Житомира від 15 липня 2025 року (справа №296/5936/25), який набрав законної сили 15 серпня 2025 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років розбавлення волі з застосуванням ч. 5 ст. 72 КК України. Вказаним вироком суду встановлено, що [PERSON] спричинив [PERSON] тяжкі тілесні ушкодження. З отриманими тілесними ушкодженнями [PERSON] було госпіталізовано до КП «Лікарня № 2 ім. В. П. Павлусенка» Житомирської міської ради, де він перебував на стаціонарному лікуванні з 11 квітня 2025 року по 21 квітня 2025 року. Вартість лікування [PERSON] склала 20 594,50 гривень, з яких 1081 гривень підлягають стягненню до місцевого бюджету, а 19 513,50 гривень до Державного бюджету України. Цивільний позов про відшкодування витрат на лікування потерпілого в межах кримінального провадження не заявлявся, в добровільному порядку такі витрати відповідач не відшкодував. На підставі наведеного заступника керівника Житомирської окружної прокуратури просить: 1) стягнути з [PERSON] витрати на лікування потерпілого від кримінального правопорушення у розмірі 19 513,50 гривень на користь Національної служби здоров`я України, які перерахувати в дохід державина номер рахунку: UA978999980313080115000026011; код ЄДРПОУ 37993783, отримувач ГУК у м. Києві/Шевченківський р-н/24060300, банк отримувача Казначейство України (ЕАП); 2) стягнути з [PERSON] витрати на лікування потерпілого від кримінального правопорушення у розмірі в розмірі 1081 гривеньна користь Житомирської міської ради, які перерахувати в дохід місцевого бюджету на номер рахунку: UA718999980314020544000006797; код ЄДРПОУ 37976485, отримувач ГУК у м.Жит.обл/тг м. Житомир/24060300, банк отримувача Казначейство України (ЕАП). Ухвалою судді від 22 вересня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник Житомирської окружної прокуратури Бабіченко Л. В. заявою від 27 січня 2026 року просить розгляд справи здійснювати за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Враховуючи, що судом вжито належних заходів для повідомлення відповідача, а також, беручи до уваги строки розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалення заочного рішення. За наявності всіх умов, передбачених ст. 280 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про здійснення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Суд установив, що вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 15 липня 2025 року (справа № 296/5936/25) [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі. Вирок суду набрав законної сили 15 серпня 2025 року. Відповідно до змісту вищевказаного вироку суду, [PERSON] 11 квітня 2025 року своїми умисними протиправними діями спричинив [PERSON] тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото різаного поранення лівої бокової ділянки живота із наявною колото різаною раною в 11-му міжребер`ї по передньо пахвовій лінії з наскрізним ушкодженням петлі тонкого кишківника, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення; різану рану потиличної ділянки, що відноситься до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я. Цивільний позов в межах кримінального провадження в справі № 296/11623/24 щодо відшкодування понесених витрат на лікування потерпілого не заявлявся та судом не вирішувався. Згідно з випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 4826 [PERSON] перебував на лікуванні в КП «Лікарня №2 ім. В. П. Павлусенка» в період з 11 квітня 2025 по 21 квітня 2025 року, діагноз: колото-різана рана лівої бокової ділянки живота з наскрізним пораненням петлі тонкого кишківника; різана рана протилежної ділянки волосистої частини голови. [PERSON] проведено необхідні медичні обстеження та він отримав відповідне лікування. Листом КП «Лікарня №2 ім. В. П. Павлусенка» Житомирської міської ради від 27 серпня 2025 року, надісланого у відповідь на запит Житомирської окружної прокуратури, [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні з 11 квітня 2025 по 21 квітня 2025 року, всього 10 ліжко-днів. Вартість одного ліжко-дня в квітні 2025 року становила 2 059,45 гривень. Загальна сума витрат на лікування [PERSON] становить 20 594,50 гривень. Розрахунок вартості лікування [PERSON] за період перебування на стаціонарному лікуванні: комунальні послуги та енергоносії 1 081 гривень (кошти місцевого бюджету); поточні витрати закладу (оплата праці, медикаменти, продукти харчування, господарські предмети та матеріали, поточні послуги) 19 513,50 гривень (кошти отримані від НСЗУ). [PERSON] не відшкодував витрати пов`язані з лікуванням [PERSON] . Претензійно-позовна робота щодо відшкодування витрат не здійснювалась. КП «Лікарня №2 ім. В. П. Павлусенка» Житомирської міської ради не заперечує щодо подання позову про відшкодування вартості лікування. Житомирською окружною прокуратурою листами від 28 серпня 2025 року № 51-85-6333 вих-25 та № 51-85-6334 вих-25 повідомлено Національну службу здоров`я України (рекомендованим листом з повідомленням про вручення), Житомирську міську раду у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» про виявлені порушення в частині незвернення Національної служби здоров`я України та Житомирської міської ради щодо відшкодування витрат на лікування та намір звернення до суду в інтересах держави. Листом від 05 вересня 2025 року виконавчий комітет Житомирської міської ради повідомляє, що Житомирська міська рада не заперечує щодо звернення Житомирської окружної прокуратури з позовом до суду для стягнення з винної особи витрат понесених комунальним підприємством «Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка» Житомирської міської ради на стаціонарне лікування потерпілого від зазначеного кримінального правопорушення. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд ураховує таке. Згідно зі статтею 19Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною другою статті 4 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. На прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом (стаття 2 Закону України «Про прокуратуру») (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення прокурора з позовом). Прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 1 Розділу ХІІІ Закону України «Про прокуратуру»). Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Відповідно до частини четвертої статті 23 вказаного Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 257 ЦПК України. З наведеного можна дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 виснувала про те, що бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (пункти 38, 39). Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (пункт 40 зазначеної постанови). Таким чином, за наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 (провадження №12-194гс19), від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 (провадження № 12-20гс21), від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (провадження № 14-58цс22). У постанові від 15.10.2019 у справі №903/129/18 (провадження №12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт незвернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства, та, відповідно, мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів великої кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (пункт 6.43.). Відповідно до положень статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування шкоди. Згідно з частинами першою та другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Відповідно до частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. За частиною другою статті 1191 ЦПК держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, юридичні особи мають право зворотної вимоги до фізичної особи, винної у вчиненні кримінального правопорушення, у розмірі коштів, витрачених на лікування особи, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Приписами частини першої статті 1206 ЦК України визначено, що особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього кримінального правопорушення, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Згідно з частиною 3 вказаної статті, якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, спільній власності територіальних громад, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету, за рахунок якого таке лікування фінансувалося. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, який за відповідні надані медичні послуги отримує кошти згідно з договором про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, такі кошти зараховуються до Державного бюджету України. Пунктом тринадцятим постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» та пунктом другим постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснено, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до пункту другого «Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16.07.1993, сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого (форма 003/у) або інших документів, які підтверджують дату госпіталізації та виписки хворого із стаціонару лікувального закладу. Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентарю та обладнання. Згідно з п. 4 зазначеного Порядку стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров`я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров`я. Встановлено, що Національна служба здоров`я України та Житомирська міська рада не зверталися із відповідними позовами про відшкодування витрат на лікування потерпілого [PERSON] , що свідчить про неналежне виконання ними своїх повноважень та обґрунтованість правових підстав для звернення Житомирської окружної прокуратури з цим позовом до суду. З огляду на викладене, наявність належних доказів на підтвердження понесених витрат КП «Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка» Житомирської міської ради за рахунок джерел фінансування: коштів місцевого бюджету та коштів НСЗУ, на лікування потерпілого від кримінального правопорушення в розмірі 20 594,50 гривень, суд дійшов висновку, що позов Житомирської окружної прокуратури є обґрунтованим та підлягає до задоволення в повному обсязі. Розподіл судових витрат. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що сторона позивача звільнена від сплати судового збору, враховуючи ціну позову та висновок суду про задоволення позову, суд дійшов висновку про стягнення з [PERSON] в дохід держави 3028 гривень судового збору.

Outcome: approved