Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

01.10.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" звернулося до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. 04.12.2025 цивільна справа надійшла з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області до Здолбунівського районного суду Рівненської області в порядку ст. 31 ЦПК України відповідно до ухвали судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Бенца К.К. від 09.10.2025. Згідно автоматизованого розподілу 04.12.2025 справу було передано до провадження судді Здолбунівського районного суду Рівненської області Чорного І.А. У поданій в системі «Електронний суд» заяві представник позивача просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором у розмірі 36360 грн. та судові витрати в справі. В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що 28 лютого 2025 року між сторонами укладено договір (оферти) № 28.02.2025-100000238, за яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 12000 грн. строком на 168 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом та комісії. Отримавши кредит, відповідач належним чином взяті по договору зобов`язання не виконав, що призвело до утворення заборгованості. Невиконання відповідачем умов договору дають право позивачу стягнути з нього заборгованість за кредитом у судовому порядку. Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 04 грудня 2025 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Представник відповідача [PERSON] адвокат Підодвірний Т.І. 19.12.2025 через систему «Електронний суд» подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про підписання відповідачем кредитного договору, а також отримання ним коштів. Крім того представник відповідача також звернув увагу на нікчемність окремих положень кредитного договору, зокрема щодо нарахування процентів, просив застосувати норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки [PERSON] є військовослужбовцем, на підтвердження даного факту долучив копію першої сторінки військогового квитка та посвідчення учасника бойових дій відповідача. Відповідь на відзив не подано. Сторони в судове засідання не з`явилися. Представник позивача подав клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. За обставин неявки у судове засідання учасників справи, суд дійшов до висновку про можливість проведення судового засідання за їх відсутністю, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 28 лютого 2025 року між сторонами укладено договір(кредитної лінії) (оферти) № 28.02.2025-100000238 у вигляді електронного документа відповідно до вимог Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» з урахуванням передбачених Законом України «Про електронну комерцію» особливостей, в якому визначаються всі його істотні умови та з яким позичальник попередньо ознайомлений. Позичальник отримав одноразовий ідентифікатор E671 для підписання Кредитного договору № 28.02.2025-100000238 від 28.02.2025, підтвердження ознайомлення з Правилами та інших супутніх документів. За договором [PERSON] отримав кредит у розмірі 12000 грн. шляхом перерахування на рахунок позичальника [NUMBER] строком на 168 днв зі сплатою відсотків за користування кредитом процентна ставка «Стандарт» у розмірі 1% за один день користування кредитом та процентна ставка «Економ» - у розмірі 0,5% за один день користування кредитом, застосовується протягом всього строку кредитування, окрім первинного періоду «Стандарт», та не може бути збільшена в односторонньому порядку та комісії 5 % від суми кредиту, що в грошовому виразі становить 600 грн. Дата повернення кредиту 14.08.2025 року. Кредитор виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу обумовлені кредитним договором кошти, що підтверджується повідомленням ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №150-2509 від 25.09.2025 про успішне перерахування коштів 28.02.2025 о 07:20:38 на платіжну картку клієнта № [NUMBER] в сумі 12000 грн., номер транзакції в системі iPay.ua - 665826569, призначення платежу: видача за договором кредиту №28.02.2025-100000238. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то відповідно до ст.530 ЦК України воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідач передбачені кредитним договором обов`язкові платежі по поверненню суми кредиту та відсотків за його користування у встановлені строки не сплачував, чим порушив умови договору. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом строк. Відповідно до ст. 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредит. З представленого позивачем розрахунку слідує, що заборгованість відповідача за договором № 28.02.2025-100000238 від 28 лютого 2025 року становить 36360 грн. та складається з простроченого тіла кредиту 12000 грн., відсотків 15960 грн. комісі - 600 грн., додаткової комісії - 1800 грн. та неустойки 6000 грн. Законодавство України передбачає, що оформлення кредиту онлайн використанням одноразового пароля прирівнюється до підписання Договору в паперовій формі власноручним підписом. У справі № 561/77/19 від 16.12.2020 р. Верховний Суд у складі колегії суд першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив: «Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моме надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч.2 ст.639 ЦК України.) Абз.2 ч.2 ст.639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згод обох сторін вважається укладеним у письмовій формі. Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.205, 207 ЦК України). Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правові наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі». Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційно цивільного суду у справі №524/5556/19 від 12.01.2021 р. дійшов висновку: «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній форм вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних дан особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тіль цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, а іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторона спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами. Підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором є прямою і безумовною згодою відповідача з умовами Кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту, з яким він ознайомився перед підписанням Кредитного договору та отриманням кредиту. Таким чином, між кредитором та відповідачем укладений Кредитний договір у електронній формі, що прирівнюється до письмової форми договору з всіма правовими наслідками невиконання зобов`язань за договором. Укладений договір відповідає вимогам Закону, оскільки визначені у ньому умови кредитування сторонами погоджені, що свідчить про добровільне волевиявлення сторін. Жодних претензій до кредитора з приводу його умов або укладення договору з порушеннями вимог закону, відповідач не пред`являв. Зазначений висновок узгоджується і з положенням ст.204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину і означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Оцінюючи доводи представника відповідача про безпідставність нарахування позивачем процентів за користування кредитними коштами в зв`язку з тим, що починаючи з 10 серпня 2016 року відповідач є військовослужбовцем Збройних Сил України та учасником бойових дій і відповідно до ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їй сімей» звільняється від нарахування відсотків за користування кредитними коштами, суд враховує таке. Відповідно до частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. На підтвердження обставин поширення на нього положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей відповідач надав суду копію посвідчення учасника бойових дій серії [NUMBER] , виданого 11 червня 2018 року на ім`я [PERSON] , а також копію першої сторінки військогового квитка серії [NUMBER] від 10 серпня 2016 року, виданого [INFO] , однак не надав доказів, які свідчать, у який саме період відповідачем фактично здійснюються заходи і забезпечення національної безпеки і оборони. У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18), від 04 вересня 2024 року у справі № 426/4264/19 (провадження № 61-7310св24) викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники. Матеріали справи не містять відповідних документів як доказів звільнення [PERSON] від нарахування процентів за користування кредитом в розумінні пункту 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідачем долучено копію лише першої сторінки його військогового квитка серії [NUMBER] від 10 серпня 2016 року, виданого [INFO] , що не відповідає роз`ясненням Міністерства оборони України у листі від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142. Надана відповідачем копія посвідчення підтверджує наявність у [PERSON] статусу учасника бойових дій та права на пільги (з 11 червня 2018 року) відповідно до положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Однак, вказаний закон не містить норм, які б звільняли позичальника від нарахування процентів за користування кредитом протягом особливого періоду у зв`язку з наявністю у нього статусу учасника бойових дій. Щодо стягнення заборгованості за комісією. Відповідно до п.8 Заявки кредитного договору №28.02.2025-100000238 від 28.02.2025 комісія, пов`язана з наданням кредиту - 5% від суми кредиту та дорівнює 600 грн. Нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту. Також позивачем нараховано додаткову комісію, що становить 1800 грн. Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-1746цс16, та в постанові від 4 червня 2018 року, справа № 758/8481/15-ц, з посиланням на п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а відповідні умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16. Обслуговування кредиту не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні Закону України "Про захист прав споживачів". З огляду на викладене, суд зазначає, що включення позивачем до розрахунку заборгованості комісії за послуги та додаткової комісії, що супроводжують кредит, є неправомірним, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині на суму 2400 грн. слід відмовити. Разом з тим відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). За таких обставин, нарахування неустойки позивачем є безпідставним та неправомірним, а тому позовна вимога про стягнення неустойки в розмірі 6000 грн. задоволенню не підлягає. Таким чином суд дійшов висновку про наявність боргових правовідносин між сторонами. Позивач надав до суду копії зазначених документів, розрахунок заборгованості за договором, виданий посадовою особою позивача, який являється допустимим доказом у справі, а відповідач не надав суду жодного належного доказу, що спростовують наявність кредитних відносин та не спростував подані позивачем розрахунки заборгованості за таким кредитним договором. Об`єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову. Відповідач не надав суду контррозрахунок суми заборгованості, який би суд міг належним чином оцінити чи інший доказ, відтак у суду відсутні законні підстави для того, що піддати сумніву нараховану позивачем суму боргу, враховуючи, що вона підтверджена наданими позивачем доказами. Матеріали справи свідчать, що у боржника виникла заборгованість за кредитним договором, а його дії та наміри не свідчать про виконання договірних зобов`язань за кредитним договором та повернення кредиту. Суд таких доказів також не здобув, що вказує на обґрунтованість позову. Отже, позов підставний і підлягає до задоволення. Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, оскільки належні докази про це відсутні, чим порушив умови договору та норми чинного законодавства, тому у позивача виникло право вимагати виконання зобов`язання за договором. Кредитор відповідне право вимоги реалізував шляхом пред`явлення до позичальника позову про стягнення боргу за кредитним договором і визначив борг на відповідну дату. Враховуючи, що відповідач не виконав належним чином зобов`язання щодо погашення заборгованості за кредитним договором в обумовлені договором строки, доказів повернення суми кредиту у розмірі 12000 грн. та 15960 грн. процентів матеріали справи не містять, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині на загальну суму 27960грн. підлягають задоволенню. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Суд бере до уваги, що дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями, що передбачено у п.19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", прийнятій 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, ураховуючи наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог - на 76,89% (27960*100:36360), судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1862,58 грн. (2422,40*76,89%) покладаються на відповідача.

Outcome: partial