Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

10.12.2025 до Підгаєцького районного суду Тернопільської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, подана в її інтересах представницею [PERSON] (діє на підставі наказу Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги від 16.09.2025 №У-БВПД/017/04.1-6/252 «Про надання безоплатної вторинної правничої допомоги [PERSON] ») та довіреності від 16.09.2025), в якій позивачка просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 29 серпня 2008року Генеральним консульством України в Шанхаї, актовий запис №2. Свій позов [PERSON] обґрунтовує тим, що спільне життя з чоловіком не склалося через відсутність взаєморозуміння, почуття любові, поваги один до одного та різних поглядів на сімейні вiдносини та сімейні обов`язки. Протягом тривалого періоду сiмейне життя поступового погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення ведення ними спільного господарства та сумісного проживання, фактично сім`я перестала існувати. Тому вважає, що подальшого сенсу підтримувати сімейні вiдносини немає потреби. У шлюбі народилося двоє дітей. Позивачка вважає, що їхній з відповідачем шлюб фактично припинив своє існування, подальше спільне сiмейне життя i збереження шлюбу суперечить її інтересам, у зв`язку з чим наполягає на його розірванні. Крім того, просить не надавати строк для примирення, оскільки вона неодноразово надавала відповідачу можливiсть налагодити сiмейне життя, якою він не скористався. Ухвалою від 11.12.2025 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. Розгляд справи постановив проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначене на 11 год. 30 хв. 08 січня 2026 року. 08.01.2026 в судове засідання з`явилася позивачка, відповідач не з`явився.Поштове відправлення, яким відповідачу направлено позов з копіями доданих до нього документів, з копією ухвали суду про прийняття позову до розгляду та відкриття провадження та повідомленням про виклик, повернулося 16.12.2025 з позначкою «відсутня технічна можливість доставки згідно з постановою КМУ від 17.03.2022 №305». Відтак, з огляду на те, що матеріалах справи станом на день проведення судового засідання відсутнє підтвердження про належне повідомлення відповідача про дату, час і місце судового розгляду, суд протокольно ухвалив судове засідання для розгляду цивільної справи по суті відкласти на 29 січня 2026 року на 09 год. 30 хв. Оголошення про виклик відповідача розміщене на веб-порталі судової влади України. 29.01.2026 в судове засідання з`явилася позивачка, відповідач повторно не з`явився.Про дату та час судового засідання був належним чином повідомлений через веб-портал судової влади України. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши думку позивачки, суд ухвалив продовжити розгляд справи за такої явки учасників. У судовому засіданні позивачка свій позов підтримала. Пояснила, що вже з початку повномасштабного вторгнення з відповідачем разом не проживають(приблизно чотири роки), спільного господарства не ведуть, але і до того років 10 жили скоріше як сусіди, а стосунки між ними почали набувати аб`юзивного характеру. Позивачка з дітьми (доньці зараз 15 років, а сину - 9 років) одразу після оголошення воєнного стану переїхала в м. Підгайці, звідки сама родом і де має родичів, зареєструвалася як ВПО. Чоловікові неодноразово пропонувала переїхати сюди, зареєструватися як ВПО, але він ігнорував ці пропозиції. Зараз він проживає десь в Миколаєві, стосунки підтримувати не бажає. З дітьми не спілкується. У переписці раніше висловлював згоду на розлучення. На розірванні шлюбу позивачка наполягає, оскільки їхній з відповідачем шлюб фактично припинив своє існування, наявні різні погляди на життя, тому перебування в такому шлюбі суперечить її інтересам. Суд, заслухавши пояснення позивачки, дослідивши наявні в матеріалах справи дані та докази, вважає, що позов слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що сторони ( [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ) зареєстрували шлюб 29 серпня 2008року, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис № 02. Це підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим Генеральним консульством України в Шанхаї 29 серпня 2008 року. Після державної реєстрації шлюбу позивачка дошлюбне прізвище « [PERSON] » не змінювала (арк.спр.9). У шлюбі народилося двоє дітей: - дочка [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , виданеміським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, актовий запис №453 від 13.05.2010 (арк.спр.10); - син [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , виданеКорабельним районним у місті Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, актовий запис №24 від 11.01.2017 (арк.спр.11). Позивачка з дітьми 29.03.2022 взята на облік внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідками №6118-5000556033 (арк.спр.12); №6118-5000556366 (арк.спр.13) та №6118-5000556619 (арк.спр.14), фактичне місце проживання у [ADDRESS] . Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження /.../ є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 2 ст. 104 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ст. 110 ч.1 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини - інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Задовольняючи позовні вимоги позивачки [PERSON] , суд виходить з того, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, якщо має місце стійкий розлад подружніх відносин. Передбачене ч.1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу, за ініціативою цієї сторони. Відповідач проявив пасивну позицію, відзив на позов не надав, клопотань не заявляв, в судове засідання не з`явився. Оскільки позивачка категорично наполягає на розірванні шлюбу, то відмова в розірванні шлюбу буде певною мірою примушуванням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Враховуючи, що сторони фактично не підтримують сімейних, подружніх відносин, не проживають разом, спільного господарства не ведуть, відповідач не спростував ці обставини, викладені позивачкою у позові, отже шлюб носить формальний характер і вже фактично перестав існувати, тож суд переконаний, що збереження його не відповідає інтересам як позивачки, так і відповідача. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що застосовувати заходи щодо примирення або відмовляти у задоволенні позову немає підстав. Питання про розподіл судових витрат позивачкою у позові не ставилося, тому суд його не вирішує. На підставі ст. ст. 110, 111, 112, 115 СК України,

Outcome: approved