Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , адвокат Піцик А.В., 13.11.2025 звернувся до суду з указаним позовом та просив встановити факт, що [PERSON] та [PERSON] постійно не проживали разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, станом на 19.03.2023, у будинку [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 4,7880 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, із кадастровим номером 1221884000:03:002:0008, що належала [PERSON] , та на земельну ділянку площею 4,5037 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером 1221884000:03:022:0009, що належала [PERSON] . Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 29.10.2025 [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Папучи М.О. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом щодо нерухомого майна, яке належало її матері, [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме на земельні ділянки площею 4,7880 га з кадастровим номером 1221884000:03:002:0008 та площею 4,5037 га з кадастровим номером1221884000:03:022:0009, із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області. При оформленні спадкових прав на вказані земельні ділянки з`ясувалося, що отримати одноособово свідоцтво про право на спадщину за законом позивач не має можливості, оскільки на час смерті спадкодавця [PERSON] із нею за однією адресою були зареєстровані інші її діти [PERSON] та [PERSON] , які є відповідачами в справі. Оскільки відповідачі в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину, нотаріусом відмовлено позивачу у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з чим, [PERSON] звернулася до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 14.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Від приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Папучі М.О. 02.12.2025 надійшла копія спадкової справи № 25/2025, на виконання ухвали суду від 14.11.2025 у частині витребування доказів (а.с.29-61). Відповідачем [PERSON] 16.12.2025 подано заяву про визнання позовних вимог (а.с.64). Ухвалою суду від 16.12.2025 підготовче провадження закрито, справу призначена до судового розгляду по суті, задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав та мотивів, указаних у позовній заяві. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. У подальшому в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його та позивача відсутності. У своїй заяві відповідач [PERSON] зазначив про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання, однак до суду повторно не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надав. Відзиву не подано. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, належне повідомлення відповідача [PERSON] , неподання останнім відзиву у встановлений судом строк, суд постановив, згідно зі ст. 280 ЦПК України, ухвалити в справі заочне рішення на підставі наявних доказів та за відсутності заперечень із боку представника позивача проти заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо, відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян (а.с.32, 56-57). За життя [PERSON] належала земельна ділянка площею 4,7880 га, із кадастровим номером 1221884000:03:002:0008, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДП № 040520, виданого Криворізькою районною державною адміністрацією 21.06.2004, згідно з розпорядженням голови Криворізької районної державної адміністрації від 30.09.2003 № 872-р, та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06.12.2011, виданого державним нотаріусом Криворізької районної державної нотаріальної контори Оксамитною Н.В., номер у реєстрі 1-3270, відомостями з Державного земельного кадастру (а.с.7, 8, 37-42, 51). Також, [PERSON] належала земельна ділянка площею 4,5037 га, із кадастровим номером 1221884000:03:022:0009, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДП № 040521, виданого Криворізькою районною державною адміністрацією 21.06.2004, згідно з розпорядженням голови Криворізької районної державної адміністрації від 30.09.2003 № 872-р, та відомостями з Державного земельного кадастру (а.с.9, 43-48, 52). [PERSON] померла [INFO] (а.с.5, 32 зворот, 54 зворот 55 зворот). Із метою отримання спадщини, [PERSON] 01.09.2025 звернулася до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Папучі М.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та фактично її прийняла (а.с.30). На підставі поданої [PERSON] заяви, нотаріусом заведена Спадкова справа № 25/2025, номер у Спадковому реєстрі № 74532936 (а.с.33 зворот). Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, [PERSON] за життя заповіту не складала (а.с.34). Приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області 01.09.2025 Заєць А.Г. видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі їй свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , у зв`язку з наявністю інших спадкоємців за законом, які відповідно до інформації Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, на час відкриття спадщини були зареєстровані разом з померлою за однією адресою (а.с.12, 59 зворот 60). За приписами ст. ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтями 1268-1269 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Так, на запит приватного нотаріуса Папучі М.О., Лозуватською сільською радою Криворізького району Дніпропетровської області надано відповідь, згідно з якої, [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою на день її смерті також були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.36). Водночас, ч. 3 ст. 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такий правовий висновок щодо застосування положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України викладено в постановах Верховного Суду від 21.10.2020 у справі № 569/15147/17, від 18.11.2020 у справі № 523/19010/15-ц, від 02.04.2021 у справі № 191/1808/19, від 28.04.2021 у справі № 204/2707/19, від 07.06.2022 у справі № 175/4514/20, від 26.07.2023 у справі № 641/3893/20, від 26.06.2024 у справі № 752/12045/17, від 09.10.2024 у справі № 644/4646/23. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, ч. 1 ст. 1270 ЦК України. У встановлений шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини або відмову від її прийняття відповідачі [PERSON] та [PERSON] не зверталися. Спадкову справу заведено 01.09.2025 на підставі заяви про прийняття спадщини позивача [PERSON] . Депутатом Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області Петрашко І.В. 12.11.2025 складено акт обстеження матеріально-побутових умов щодо проживання/непроживння, спільного проживання громадян, де зазначено, що [PERSON] фактично проживала із [PERSON] станом на день смерті останньої, [INFO] , за адресою, [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою зареєстровані, але фактично не проживають (а.с.10). У поданій заяві відповідач [PERSON] підтвердив факт його непроживання з [PERSON] за адресою її проживання з 1999 року, зазначив адресу свого фактичного проживання: [ADDRESS] (а.с.64). У судовому засіданні представник позивача додатково пояснив, що відповідач [PERSON] хоча і був зареєстрований разом із матір`ю [PERSON] , однак фактично мешкав у місті Кривому Розі, востаннє виходив на зв`язок коли вітав свою матір з 60-річчям у 2019 році. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами померлої [PERSON] , підтвердили, що разом із [PERSON] проживала її донька [PERSON] . Син померлої [PERSON] мешкає у с. Лозуватка, але на іншій вулиці, а син [PERSON] більше 7 років як поїхав до міста, де він мешкає, невідомо. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення ст. 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у ст. 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. За загальними правилами доказування, визначеними ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, окрім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що на день смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , як позивач, так і відповідачі були зареєстровані за місцем фактичного проживання спадкодавця, за адресою: [ADDRESS] . Водночас фактичне місце проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] було відмінним, останні роки вони не проживали з матір`ю за цією адресою, а проживали за іншими адресами. Наведені обставини сторонами не заперечуються та матеріалами справи не спростовано. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Тобто право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Такі висновки відповідають правовим позиціям, викладеним Верховним Судом у постановах від 27.02.2019 у справі № 471/601/17-ц, від 10.04.2020 у справі № 355/832/17 та від 19.05.2021 у справі № 937/10434/19-ц. Отже, оскільки [PERSON] та [PERSON] у житловому будинку [ADDRESS] були зареєстровані, проте не проживали, а сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися саме місцем проживання та свідчити відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, тому [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємці не прийняли своєчасно спадщину, що відкрилася після смерті їх матері [PERSON] , а отже, не набули права на спадкове майно. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. За приписами п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Також, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Із огляду на викладені обставини, із метою захисту спадкових прав позивача, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити у повному обсязі.

Outcome: approved