Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Славутської міської ради, Обслуговуючого кооперативу «Гаражний кооператив «Чкаловський» про визнання права власності на гараж. В обґрунтування позову вказує, що в [ADDRESS] на території Обслуговуючого кооперативу «Гаражний кооператив «Чкаловський» розташований гараж під [ADDRESS] , який належить позивачу [PERSON] і яким він користується з 28.12.1984 року, будучи членом Обслуговуючого кооперативу «Гаражний кооператив «Чкаловський» [PERSON] рішенням виконавчого комітету Славутської міської ради №206 п. 68 від 27.09.1984 року було виділено земельну ділянку під будівництво гаража по [ADDRESS] та дано дозвіл на виконання будівельних робіт. Після того як гараж був побудований, то 28.12.1984 року [PERSON] продав його позивачу. Згідно поданої ним заяви, він вибув з членів Обслуговуючого кооперативу «Гаражний кооператив «Чкаловский», а позивача на загальних зборах було прийнято в члени кооперативу у зв`язку з придбанням гаража. Цим гаражем позивач володіє та користується по теперішній час. Позивач вказує, що 25.09.1997 року рішенням №336 Славутської міської ради Хмельницької області йому було передано у приватну власність земельну ділянку, на якій розташований придбаний позивачем гараж під № [NUMBER] . Після цього позивач замовив технічну документацію на земельну ділянку під своїм гаражем і рішенням Славутської міської ради №17.2-16/2017 від 21.01.2017 року цю земельну ділянку було передано йому у приватну власність. В 1984 році, коли позивач придбав гараж, договір купівлі-продажу гаражу нотаріально не посвідчувався, бо діючим законодавством передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу лише житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування, а нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках зазначених у законі, тому у позивача немає до теперішнього часу правовстановлюючого документу на придбаний позивачем гараж і він не може належним чином користуватися та розпоряджатися гаражем. Просив визнати за ним право власності на гараж № [NUMBER] по проїзду № [NUMBER] ліва сторона, розташований на території Обслуговуючого кооперативу «Гаражний кооператив «Чкаловський» в м. Славута Хмельницької області, вул. Захисників України. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, до суду надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача Славутської міської ради до суду не з`явилася, про місце та час розгляду справи повідомлялася належним чином, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, щодо позову не заперечують. Представник відповідача Обслуговуючого кооперативу «Гаражний кооператив «Чкаловський» в судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки до суду не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, оцінивши їх в сукупності відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно довідки, виданої Обслуговуючим кооперативом «Гаражний кооператив «Чкаловський» №3 від 11.09.2025 року, [PERSON] є членом ГК «Чкаловський», володіє гаражем, що знаходиться в [ADDRESS] , ліва сторона, та сплатив внески у повному обсязі. Згідно копії будівельного паспорту земельної ділянки вказано, що забудовник [PERSON] по [ADDRESS] , рукою на цьому ж аркуші написано, що купівля-продаж гаража дозволена [PERSON] від 28.12.1984 року. Відповідно до рішення Славутської районної державної адміністрації Хмельницької області №336 від 25.09.1997 року [PERSON] передано у приватну власність земельні ділянки для гаражного будівництва. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №7989364 від 08.02.2017 року [PERSON] належить земельна ділянка розміром 0.0026 га, кадастровий номер 6810600000:01:005:0113 для будівництва індивідуальних гаражів, дана земельна ділянка розташована в [ADDRESS] , на праві приватної власності. Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 28.11.2025 року вартість гаража становить 260 524,23 грн. Згідно технічного паспорту від 04.09.2025 року, гараж в м. Славута Хмельницької області по вул. Захисників України, гаражний масив, збудований у 1984 році. Факт належності гаражу [PERSON] підтверджено наявною в нього технічною документацією на гараж, а саме будівельним паспортом, який позивачу передав попередній власник [PERSON] , технічним паспортом на гараж, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію його права власності на земельну ділянку, на якій розташований гараж, а також довідкою голови кооперативу. Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст.41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно із ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Ст. 4 Цивільного Кодексу Української РСР (1963 року), що діяв на час виникнення правових відносин, передбачено, що цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій з актів планування; в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва; внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав; внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання цивільно-правових наслідків. Ст. 86 ЦК Української РСР ( 1963 року), передбачено, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.Право власності в Україні охороняється законом.Держава забезпечує стабільність правовідносин власності.Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна.Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність». Відповідно до ст. 90 ЗК УРСР, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі. Якщо попередній власник будівлі одержав земельну ділянку на пільгових умовах за нормами, що перевищують діючі, за новим власником будинку може бути закріплена в користування земельна ділянка, виходячи з норм, встановлених статтею 88 цього Кодексу. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у Постанові від 10.10.2018 року № 557/1209/16-ц, відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом унесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із ч.4 ст.3 зазначеного закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03.08.2004) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку зі здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч.1 та 2 ст.5 ЦК акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 28.12.1984 року Закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» від 5.08.92 №449. Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані в період до 05.08.92, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції від 23.02.2016 №8.4-35//18/1). Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували об`єкт нерухомості, в тому числі і гараж, до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи у виді технічного паспорту на нього, що підтверджувало перебування такого об`єкту в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності на спірні об`єкти нерухомості, збудовані до 5 серпня 1992 року. Станом на час побудови спірного гаража не передбачалося порядку вводу в експлуатацію та реєстрації права власності, а таке право визначалося обстеженням побудови органом БТІ та складанням відповідного технічного паспорту на будівлю, що підтверджувалося реєстраційними записами, що також підтверджено правовою позицію ВС, викладеною у Постанові від 10.10.2018 року № 557/1209/16-ц. Як встановлено судом, факт початку будівництва гаражу у 1984 році не може оцінюватися судом як самовільне побудування об`єкту нерухомості. Крім того, враховуючи те, що колишній власник гаражу отримав дозвіл на будівництво гаражу як член кооперативу, здійснив його побудову у 1984 році, в 1984 році гараж був обстежений Славутською міською радою депутатів трудящих Хмельницької області, що підтверджено документами виданими станом на 27 вересня 1984 рік, з реєстраційними записами, відчужений позивачу, який оформив земельну ділянку під гаражем, тому набув право власності на гараж у законний спосіб відповідно до чинного на час забудови гаража законодавства. Не отримання позивачем іншого правовстановлюючого документу, ніж ті, які передбачалися станом на 1984 рів, як період набуття такого права за позивачем, та подальша зміна законодавства Українського РСР та України, не може бути покладена у вину позивача, на доведення належності на законних підставах збудованого об`єкту нерухомості гаражу, як членом кооперативу, за отриманими дозволами. Крім того, позивачем доведено виконання перед гаражним кооперативом своїх зобов`язань, що Гаражним кооперативом «Чкаловський» не оспорено, а доказами які долучено підтверджено, що позивач з 1984 року і по теперішній час володіє та користується гаражем. Крім того, позивач упродовж сорока років, з 1984 року по 2025 рік, відкрито та добросовісно володіє гаражем, який самостійно побудував, користується і володіє ним, а також безперешкодно та законно користується земельною ділянкою, на якій він розташований. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи наведене, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і наявності підстав для їх задоволення.

Outcome: approved