Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів, мотивуючи позовну заяву тим, що 18.03.2024 року між ними було укладено усний договір доручення щодо уповноваження відповідача правом продажу автомобіля марки VOLKSWAGEN BEETLE, 2000 року випуску, шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який належав на праві власності позивачу. На виконання договору [PERSON] видав відповідачу довіреність з правом розпорядження цим автомобілем строком на один місяць. Із відповіді ГСЦ МВС стало відомо, що 09.04.2024 року в ТСЦ №3249 вказаний транспорний засіб був переєстрований із [PERSON] на [PERSON] за договором купівлі-продажу за ціною 65000,00 грн. Однак, після продажу автомобіля, [PERSON] кошти власнику передані не були. Позивач зазначає, що ціна автомобіля значно занижена. Згідно з висновком незалежної судової експертизи і оцінки №90 від 13.08.2025 року середня ринкова вартість колісного транспортного засобу VOLKSWAGEN BEETLE станом на 18.03.2024 року становила 257243,00 грн. Оскільки вартість майна не була визначена при укладенні договору, на думку позивача сума, яка підлягає стягненню з відповідача, становить дійсну вартість автомобіля 257243,00 грн. Позивачем вживались дії щодо досудового врегулювання спору, проте вони виявились безрезультатними, тому [PERSON] звернувся до суду з цим позовом та просив стягнути з відповідача кошти в сумі 257243,00 грн., витрати на правову допомогу 15000,00 грн., та судовий збір 2572,43 грн. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26.09.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов. Відповідач у визначений ухвалою суду строк відзив на позов не подав. В судове засідання позивач не з`явився, проте його представник подала до суду заяву, в якій просила провести судове засідання та розгляд справи без їх участі, позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі та не заперечила проти ухвалення заочного рішення. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяв та заперечень від відповідача до суду не надходило. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явились у судове засідання, про причини неявки суд не повідомили, не подали відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що 18.03.2024 року по реєстру за №1232 на спеціаьному бланку нотаріальних документів НТВ №783993, приватним нотаріусом Віннцького міського нотаріального округу Лисенко О.М., посвідчено довіреність з правом розпорядження автомобілем марки VOLKSWAGEN BEETLE, 2000 року випуску, шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , [INFO] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , [INFO] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Довіреність видана строком на один місяць та діяла до 18.04.2024 року. З витребуваної судом копії довіності зареєстрованої в реєстрі за №1232 встановлено, що між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не було узгоджено ціни продажу автомобіля (а.с. 23). Згідно з відповідю на адвокатський запит Головного сервісного центру МВС від 25.08.2025 року, 17.12.2029 року автомобіль VOLKSWAGEN BEETLE, 2000 року випуску, шасі № [NUMBER] , було перереєстровано на нового власника - [PERSON] , по договору укладеному в ТСЦ №0546. Проте 09.04.2024 року в ТСЦ №3249 зазначений транспортний засіб перереєстрований на [PERSON] , на підставі договору №5959/24/000657 укладеного у СГ, виданого ПП «АВТО-ФОРТУНА» від 06.04.2024 року (а.с. 11). З відповіді Територіального сервісного центру №3249 РСЦ ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях вбачається, що вказаний вище договір купівлі-продажу транспортного засобу від 06.04.2024 року №5959/24/000657 був укладений на підставі довіреності від 18.03.2024 року, по реєстру за №1232 по спеціальному бланку нотаріальних документів НТВ №783993, з правом розпорядження автомобіля VOLKSWAGEN BEETLE від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] . Відповідно до ЄДРТЗ 28.05.2024 року цей транспортний засіб був перереєстрований на [PERSON] (а.с. 12-16). Суд звертає увагу, що в договорі комісії №5959/24/000657 ціна продажу автомобіля віказана 65000,00 грн. (а.с. 15-16). Згідно з висновком Незалежної судової експертизи і оцінки №90 від 13.08.2025 року, середня ринкова вартість колісного транспортного засобу VOLKSWAGEN BEETLE, 2000 року випуску, шасі № [NUMBER] , об`єм двигуна 1896 см3, станом на 18.03.2024 року становила 257243,00 грн. (а.с. 17). Отже, позивач не погоджується з ціною проданого автомобіля та вважає її значно заниженою, що підтверджується висновком експерта. 17.07.2025 року адвокатом позивача [PERSON] було надіслано відповідачу [PERSON] претензію про перерахування на рахунок[PERSON] безпідставно отримані кошти від продажу автомобіля (а.с. 18-21). За змістом ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. За договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя (ч.1 ст. 1000 ЦК України). Частиною 1 статті 1003 ЦК України визначено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Відповідно до ст. 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Верховний суд у постанові 25.03.2024 року у справі 458/229/18 зазначив, що глава 68 ЦК Україн не містить спеціальних вимог до форми договору доручення, тому й не виключається вчинення договору доручення в усній формі. Формулювання, які вживаються в статті 1003 ЦК України і сутність правовідносин представництва, вимагають фіксації його повноважень, що може бути здійснено в договорі та/або в довіреності. Натомість в статті 1007 ЦК України міститься вимога видати довіреність повіреному і це означає, що вона є обов`язковою. Але можливо вчинити договір доручення в усній формі, й у цьому разі довіреність слугуватиме підтвердженням його укладання. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про порушення відповідачем прав позивача, оскільки відповідач [PERSON] належним чином не виконав умов договору та не передав грошові кошти отримані від реалізації автомобіля позивача, а тому права позивача підлягають захисту, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача коштів в розмірі 257243,00 грн. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2572,43 грн., тому відповідно до ст. 141 ЦПК України, сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн., слід приймати до уваги викладене нижче. За ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Положенням п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Слід відзначити, що витрати на професійну правничу допомогу є видом судових витрат і всі норми процесуального кодексу, які стосуються судових витрат відносяться також до витрат на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати повинні бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволені таких вимог. До суду на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: договір про надання правової допомоги №б/н від 16.07.2025 року (а.с. 27-29), додаткову угоду №1 до договору (а.с. 30), квитанцію до прибуткового касового ордера №16/07/2025 на суму 15000,00 грн. (а.с. 31), ордер (а.с. 6). Згідно з п. 2.3.1. договору про надання правової допомоги, обов`язком клієнта є сплата гонорару адвоката в розмірі та в строк, обумовлені додатковою угодою до даного договору. Детальний перелік послуг, а також розмір та порядок оплати клієнтом адвокату гонорару та фактичних витрат пов`язаних із виконанням даного договору, окремо обумовлюється сторонами та визначається додатковою угодою до цього договору (п. 5.1. договору про надання правової допомоги). Відповідно до додаткової угоди №1 до вказаного вище договору, сторони домовились, що вартість послуг (гонорар) адвоката за надання послуг є фіксованим і становить 15000,00 грн. Вирішуючи питання обґрунтованості щодо стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 15000,00 грн., слід приймати до уваги викладене нижче. У п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Згідно з висновком Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved