Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

Комунальне підприємство «Вінницька транспортна компанія»звернулося до суду з вищевказаною позовною заявою, яку обґрунтовує тим, що «29.04.2025 близько 21 год 20 хв у с. Вінницькі Хутори, по вул. Незалежності, Вінницького району Вінницької області [PERSON] вчинив дрібне хуліганство, а саме: кинув предмет, схожий на пляшку, чим розбив ліве водійське скло автобуса ОТОКАR д.н.з. [NUMBER] , який належить КП «Вінницька транспортна компанія». Згідно з постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 24.07.2025 (справа № 128/2214/25) [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП. Внаслідок даного правопорушення підприємству завдано матеріальних збитків на загальну суму 39 782,90 грн, з яких: 38 700,00 грн скло бокове (відповідно до рахунку №43 від 05.05.2025), 1 082,90 грн простій автобуса (відповідно до калькуляції втрат доходів №86 від 08.05.2025). Оскільки вина відповідача у вчиненні адміністративного правопорушення (дрібного хуліганства), наслідком якого стало пошкодження майна позивача, повністю встановлена постановою Вінницького районного суду Вінницької області, а кошти витрачені позивачем на придбання та заміну скла автобуса, а також підприємство понесло збитки від простою вищезазначеного транспортного засобу, що підтверджено належними документами, тому саме з відповідача підлягають стягненню реальні збитки у розмірі 39 782,90 грн. Тому просять стягнути з [PERSON] на користь Комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія» відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення адміністративного правопорушення (дрібного хуліганства) у розмірі 39 782,90 грн, а також судові витрати, понесені на сплату судового збору». Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою судді від 22.09.2025 позовну заяву Комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія» залишив без руху та надав позивачу строк для усунення недоліків. Представник Комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія» подав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви. Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою судді від 01.10.2025 відкрив провадження у даній справі та призначив судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання 27.01.2026 учасники справи не з`явились, хоч про день, час та місце розгляду справи повідомлялись судом в установленому законом порядку. Представник позивача КП «Вінницька транспортна компанія» за довіреністю Юнаш К.А. попередньо подала до суду заяву, у якій просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. У частині третій статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився без повідомлення причин, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку за адресою зареєстрованого місця проживання. Заяв про розгляд справи без його участі або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачем у запропонований судом строк до суду не подано. Крім того, інформація щодо розгляду справи міститься на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет (вебадреса сторінки http://vnr.vn.court.gov.ua). Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою сторони позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 27.01.2026 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Оглянувши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом установлено, що Вінницький районний суд Вінницької області постановою від 24.07.2025 (справа № 128/2214/25) визнав винуватим [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, та наклав на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 грн, за те, що 29.04.2025 близько 21 год 00 хв у с. Вінницькі Хутори, вул. Незалежності, Вінницького району Вінницької області [PERSON] вчинив дрібне хуліганство, а саме: кинув предметом, схожим на пляшку, чим розбив ліве водійське скло автобуса Отокар д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується копією такої постанови (а.с. 28). Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , власником автомобіля марки «Otokar» д.н.з. [NUMBER] є КП «ВТК» (а.с. 6). У калькуляції втрат доходів №86 від 08.05.2025 зазначено, що втрата доходів КП «ВТК» від простою автобуса «Otokar» д.н.з. [NUMBER] 29.04.2025 складає 1 082,90 грн, що підтверджується копією калькуляції втрат доходів (а.с. 4). З копії рахунку на оплату №43 від 05.05.2025 убачається, що вартість «скла бокового з форточкою на автобус ОТОКАР АВ01-73AF» складає 38 700,00 грн (а.с. 5). Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. У статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення речі. У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що,розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Аналіз вказаних положень статей 11 та 1166 ЦК України і правових позицій Верховного Суду дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом шкодою; вина особи, яка завдала шкоди. Зобов`язання про відшкодування шкоди це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Отже, для відшкодування завданої майнової шкоди необхідно довести неправомірність поведінки особи; вину заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Наявність усіх зазначених умов є обов`язковою для ухвалення судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за завдану шкоду. У цьому випадку саме на позивача покладено обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Водночас відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) немає вини у заподіянні шкоди. Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципах змагальності та диспозитивності. Змагальність цивільного судочинства полягає в тому, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України, диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова Верховного Суду від 19.12.2019 у справі № 520/11429/17). У справі № 128/2214/25 Вінницьким районним судом Вінницької області установлено, що 29.04.2025 близько 21 год 00 хв у с. Вінницькі Хутори, вул. Незалежності, Вінницького району Вінницької області [PERSON] вчинив дрібне хуліганство, а саме: кинув предметом, схожим на пляшку, чим розбив ліве водійське скло автобуса Отокар д.н.з. [NUMBER] , за що Вінницький районний суд Вінницької області постановою від 24.07.2025 визнав винуватим [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, та наклав на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 грн. Зазначена постанова набрала законної сили, підтверджує обставини та події, зокрема, завдання пошкоджень транспортному засобу «Otokar» д.н.з. [NUMBER] , власником якого є КП «ВТК», що не потребує доказуванню в силу частини шостої статті 82 ЦПК України. Отже, у суду відсутні сумніви щодо неправомірності поведінки [PERSON] , його вині в заподіяній шкоді КП «Вінницька транспортна компанія», наявністю такої шкоди та причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, яка викладена у частині другій статті 1166 ЦК України, особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Водночас жодних належних і допустимих доказів відсутності вини у заподіянні КП «Вінницька транспортна компанія» шкоди [PERSON] надано не було, крім того, зі змісту постанови Вінницького районного суду Вінницької області від 24.07.2025 (справа № 128/2214/25) убачається, що [PERSON] вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, визнав повністю. На підтвердження понесених витрат позивачем КП «Вінницька транспортна компанія» долучено копію калькуляції втрат доходів №86 від 08.05.2025, з якої убачається, що втрата доходів КП «ВТК» від простою автобуса «Otokar» д.н.з. [NUMBER] складає 1 082,90 грн, а також копію рахунку на оплату №43 від 05.05.2025, з якого установлено, що вартість «скла бокового з форточкою на автобус ОТОКАР АВ01-73AF» складає 38 700,00 грн. Аналізуючи вищезазначені обставини та факти, враховуючи принципи об`єктивності та справедливості, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що слід задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, доказів на спростування встановлених судом обставин не надав. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява №4909/04). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи повне задоволення позовних вимог позивача, у порядку, передбаченому статтею 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 3 028,00 грн слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved