Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування працівником матеріальної шкоди, заподіяної роботодавцю, мотивуючи свій позов тим, що відповідач з 14.04.2020 року до 09.10.2025 року працював черговим гуртожитку № 4 Господарсько-експлуатаційного відділу у Вінницькому національному технічному університеті, де і проживав. 04.03.2022 року на підставі поданого ним повідомлення [INFO] , його було увільнено від роботи як мобілізованого на військову службу зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку до дня закінчення особливого періоду, відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України. З 19.07.2022 року, у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо організації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-ІХ зі змінами, [PERSON] було припинено нарахування та виплата середнього заробітку, а лише увільнено від роботи у зв`язку з призовом на військову службу за мобілізацією зі збереженням місця роботи та посади. Тобто за період з 04.03.2022 року до 19.07.2022 року останньому було нараховано позивачем суму середнього заробітку у розмірі 23519,08 грн. 03.09.2025 року відповідач подав заяву щодо розгляду можливості його поселення в гуртожитку та відповідно укладення договору на проживання у період з 2025 по 2026 навчальний рік, у зв`язку з чим виникла потреба у підтвердженні факту перебування відповідача на військовій службі за призовом у зв`язку з мобілізацією. З отриманої відповіді від [INFO] від 11.09.2025 року стало відомо, що згідно з обліковими даними, наявними у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів, [PERSON] , перебуває на обліку у [INFO] . Згодом, останній 19.09.2025 року повідомив, що військовозобов`язаний [PERSON] за мобілізацією [INFO] у березні 2022 року не призивався та працює у ФОП « [PERSON] » водієм. В зв`язку з цим, позивачем було запропоновано відповідачу добровільно погасити суму безпідставно нарахованого середнього заробітку у період з 04.03.2022 року до 18.07.2022 року, яка залишилась без виконання. 10.10.2025 відповідача було звільнено з роботи за угодою сторін. Після проведення розрахунку при звільненні з відповідачем, остаточна сума заборгованості склаадає 18861,16 грн. на підставі чого позивач звернувся до суду з цим позовом. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02.12.2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. У визначені судом строки, відзиву на позовну заяву відповідачем подано не було, судову кореспонденцію надіслано судом на зареєстроване місце проживання відповідача: [ADDRESS] , яку останній не отримав. Конверт із судовою кореспонденцією повернувся на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 57). Враховуючи викладене вище та положення ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ЦК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. З матеріалів справи вбачається, що з 14.04.2020 року [PERSON] працював черговим гуртожитку № 4 у Вінницькому національному технічному університеті (а.с. 8, 9). На підставі наданого повідомлення [INFO] , наказом Вінницького національного технічного університету №73-о від 04.03.2022 року [PERSON] увільнено від роботи як мобілізованого на військову службу зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку до дня закінчення особливого періоду (а.с. 12, 13-14). З 19.07.2022 року, у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо організації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-ІХ змінами, яким, відповідно до п.п. 17 п. І цього Закону внесено зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, відповідачеві було припинено нарахування та виплата середнього заробітку, а лише увільнено від роботи у зв`язку з призовом на військову службу за мобілізацією зі збереженням місця роботи та посади, що підтверджується наказом Вінницького національного технічного університету №239-о від 01.08.2022 року (а.с. 15). Відповідно до довідки про доходи №116 від 26.09.2025 року за період з 04.03.2022 року по 18.07.2022 року [PERSON] як мобілізованому на військову службу було нараховано середній заробіток в розмірі 29216,23 грн. (а.с. 16). 03.09.2025 року відповідач звернувся до ректора ВНТУ із письмовою заявою, в якій просив надати йому і його сім`ї дозвіл на поселення в гуртожиток [ADDRESS] на період з 16.08.2025 року по 15.08.2026 року, в зв`язку із закінченням терміну дії договору проживання в гуртожитку (а.с. 23). На підставі цього, позивач звернувся до [INFO] із запитом про надання інформації для уточнення даних про мобілізованого працівника [PERSON] (а.с. 25) та 12.09.2025 року отримано відповідь згідно з якою останній перебуває на обліку у [INFO] (а.с. 27). З огляду на це, позивачем було повторно зроблено запит до [INFO] (а.с. 29) та 24.09.2025 року отримано відповідь про те, що військовозобов`язаний [PERSON] перебував на військовому обліку у цьому відділі, за мобілізацією [INFO] у березні 2022 року не призивався. Працює у ФОП [PERSON] водієм. В даний час перебуває в картотеці осіб, що підлягають призову на військову службу (а.с. 30). 26.09.2025 року працівниками університету було складено акт про те, що 26.09.2025 року близько 16.00 год. [PERSON] з`явився до кабінету №2217 навачального корпусу №2 та у присутностиі уповноважених ректором працівників Вінницького національного технічного університету надав пояснення. З його слів, йому на початку березня 2022 року [INFO] дійсно було видано повістку для призову за мобілізацією, на підставі чого ним надано повідомлення про його мобілізацію з 04.03.2022 року та увільнено від роботи з посади чергового гуртожитку № [NUMBER] . Проте призову не відбулося, про що роботодавця не було повідомлено, а був працевлаштований на іншу роботу, продовжуючи отримувати виплати середнього заробітку до дня закінченя особливого періоду. До роботи за чинною посадою чергового гуртожитку №4 приступити відмовився. Факт наявності виплаченого йому середнього заробітку у розмірі 23519,08 грн. визнав та зобов`язався повернути кошти до 30.09.2025 року (а.с. 31). По даному факту позивач звернувся до відділення поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення, проте органами Національної поліції було рекомендовано звернутись до суду, оскільки ознаки криінального чи адміністративного правопорушення в діях [PERSON] відсутні (а.с. 32-35, 36). Вподальшому, 06.10.2025 року Вінницьким національним технічним університетом видано наказ № 239-о «Про внесення змін до документів, що стосуються [PERSON] » (а.с. 37, 38), яким було: анульовано п. 2 наказу № 73-о від 04.03.2022 року, який стосувався увільнення відповідача від роботи як мобілізованого на військову службу; анульовано п. 7-8 наказу від 01.08.2022 року № 239-о, які стосувалися припинення нарахування та виплати середнього заробітку відповідачеві як мобілізованого на військову службу у зв`язку з законодавчими змінами; в табелях робочого часу гуртожитку № 4 Господарсько-експлуатаційного відділу по статті «Музика В.В., черговий» з 04.03.2022 року до фактичної явки [PERSON] замість ІН (Інший невідпрацьований час, передбачений законодавством (військові збори)» вважати «НЗ (Неявки з нез`ясованих обставин)», а також зобов`язано [PERSON] повернути кошти у сумі 23519,08, які йому були сплачені як увільненому у зв`язку з мобілізацією з 04.03.2022 року по 18.07.2022 року. 09.10.2025 року [PERSON] подано позивачу заяву про звільнення його за згодою сторін (а.с. 10) та в цей же день наказом Вінницького національного технічного університету №242/0 було звільнено відповідача з роботи на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Також наказом зобов`язано виплатити компенсацію за невикористану відпустку 25 календарних днів за період роботи з 14.04.2021 року по 03.03.2022 року та зобов`язано утримати кошти в сумі 23519,08 грн., які були сплачені як увільненому у зв`язку з мобілізацією з 04.03.2022 року по 18.07.2022 року (а.с. 11). Разом з тим, згідно з повідомленням про нараховані суми при звільненні від 09.10.2025 року борг за сплачені як увільнення у зв`язку з мобілізацією складає 23519,08 грн., розмір нарахованої компенсації за невикористану відпустку 6049,25 грн. та в жовтні 2025 року борг утримано в розмірі 4657,92 грн. Таким чином, станом на 10.10.2025 року борг складає 18861,16 грн. (а.с. 41). Вказана сума боргу відповідачем не спростована. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту визначені в ст. 16 ЦК України. Одним із способів захисту є примусове виконання обов`язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту»,частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту»,частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту». Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на теперішній час. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ внесені зміни, зокрема, у частину третю статті 119 КЗпП України, а саме у частині третій статті 119 слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Тобто, починаючи з 19 липня 2022 року за працівниками, які призвані на військову службу зберігається місце роботи і посада, проте не зберігається середній заробіток. За змістом ч.ч.1-3 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків (п. 7 ч.1 ст. 134 КЗпП України). Проаналізувавши вищевказані документи, суд вважає, що відповідач зобов`язаний був повідомити роботодавця про зміну своїх облікових даних, а саме про те, що його призов не відбувся та він був працевлаштований на іншу роботу. В результаті бездіяльності [PERSON] було безпідставно нараховано та виплачено суми середнього заробітку під час дії наказу про увільнення від роботи як мобілізованого на військову службу в розмірі 23519,08 грн. Разом з тим, при звільненні останнього з роботи з цієї суми позивачем було утримано компенсацію за невикористану відпустку та борг, тому сума до стягнення складає 18861,16 грн. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Таким чином, повернення надмірно виплаченої суми середнього заробітку під час дії наказу про увільнення від роботи як мобілізованого передбачає стягнення зазначеної суми у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась з вини набувача, зокрема внаслідок його недобросовісності, що може бути у випадку надання недостовірної інформації або взагалі ненадання відповідної інформації. Враховуючи наведені обставини і норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що отримані відповідачем кошти за період з 04.03.2022 року по 18.07.2022 року в сумі 18861,16 грн, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, як набуті без достатньої правової підстави, тобто позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 2422,40 грн., 320,00 грн. витрат за поштові відправлення та 569,26 грн. витрат за друк примірника позовної заяви для відповідача, що разом складає 3311,66 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved