Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

16.12.2025 року представник позивача звернувся до суду з позовом до Державного регіонального проєктно-вишукувального інституту «УКРПІВДЕНДІПРОВОДГОСП» про стягнення заборгованості по заробітній платі. Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 18.12.2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 28.01.2026 року представник відповідача подав до суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги визнає та просить справу розглядати без його особистої участі. Представник позивача в судове не з`явився, подав до Хаджибейського районного суду м. Одеси заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, подав до суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги визнає повністю. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, згідно з свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 09.02.1980 року, що видано Песковським с/с Миколаївської області Баштанського району. [INFO] [PERSON] помер, відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції від 08.02.2025 року. За життя [PERSON] працював у Державному регіональному проектно-вишукувальному інституті «УКРПІВДЕНДІПРОВОДГОСП». 02.04.2025 року [PERSON] звернулась до Хаджибейської державної нотаріальної контори у м. Одеса із заявою про прийняття спадщини, за якою державним нотаріусом Катериною Левіною було відкрито Спадкову справу №209/2025, про що надається витяг №80695418. 08.08.2025 року державним нотаріусом Катериною Левіною була видана довідка за вих. №3630/02-14, за змістом якої зазначається, що дружина [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом після чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . 11.09.2025 року [PERSON] звернулась до Державного регіонального проектно-вишукувального інституту «УКРПІВДЕНДІПРОВОДГОСП» із заявою за №4/51-Л про видачу заборгованості із заробітної плати [PERSON] . Згідно відповідді за вих. №077/77-Од/к3 від 16.09.2025 року, відповідач визнав наявну заборгованість із заробітної плати [PERSON] у розмірі 217782,84 грн., але не здійснив перерахування такої на користь спадкоємиці. 02.10.2025 року [PERSON] звернулась до Хаджибейського районного суду м. Одеси із заявою про видачу судового наказу. Ухвалою від 09.10.2025 Хаджибейського районного суду м. Одеси у справі №521/17397/25 у видачі судового наказу було відмовлено, оскільки до матеріалів справи не надано свідоцтво про право на спадщину. 27.10.2025 [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом серії НКА №323029, що видане державним нотаріусом Хаджибейської державної нотаріальної контори у м. Одеса, зареєстрованого у реєстрі за №6-1028, відповідно до якого спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з суми недоотриманої заробітної плати у розмірі 217782,84 грн., яка належала померлому [PERSON] . У той же день [PERSON] звернулась до Хаджибейського районного суду м. Одеси із заявою про видачу судового наказу. Ухвалою від 30.10.2025 Хаджибейського районного суду м. Одеси у справі №521/18674/25 у видачі судового наказу було відмовлено, через те, що вказана сума не може бути розцінена як сума незначного розміру, оскільки становить понад 71 (сімдесят один) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Крім того, Хаджибейський районний суд м. Одеси зауважив, що в порядку наказного провадження проводиться розгляд справ щодо яких презюмується відсутність спору. Із матеріалів справи вбачається, що заявник, як спадкоємець після смерті працівника (спадкодавця), просить стягнути із боржника заборгованість по заробітній платі у розмірі 217782,84 грн. Вказані правовідносини порушують права заявника щодо спадкування, а тому за своєю правовою природою є спірними. 04.11.2025 року [PERSON] звернулась із заявою про виплату заборгованості із заробітної плати, яка увійшла до складу спадщини до відповідача. Однак, відомості щодо отримання відповідачем вказаної заяви відсутні. 25.11.2025 року представником [PERSON] на адресу відповідача було направлено адвокатський запит щодо надання інформації (підстав), за яких відповідач не здійснює оплату заборгованості. Адвокатський запит було отримано 03.12.2025, згідно відомостей за трекномером відправлення на сайті АТ «Укрпошта», відповідь не надходила. Судом встановлено, що станом на день пред`явлення позовної заяви, тобто станом на 16.12.2025 року, зазначена заборгованість не перерахована Державним регіональним проектно-вишукувальним інститутом «УКРПІВДЕНДІПРОВОДГОСП» на користь [PERSON] . Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. За ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у Постанові від 18.02.2021 року у справі №609/1231/19, у Постанові від 22.03.2023 року у справі №463/6829/21-ц зазначається, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво про право на спадщину. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, наведеними обставинами підтверджується, що [PERSON] є єдиною спадкоємицею усього спадкового майна, до складу якого увійшла заборгованість із заробітної плати у розмірі 217782,84 грн., яка належала її чоловіку [PERSON] , померлому [INFO] , та яка не перераховується на користь позивача відповідачем, а тому позовні вимого підлягають задоволенню. Відповідно до п. 11 Постанови пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Судом встановлено, що відповідач визнав позов повністю, що підтверджується заявою. Згідно даної заяви відповідачу наслідки визнання позову відомі та зрозумілі. Визнання позову це розпорядницька дія відповідача, його згода на задоволення заявлених позовних вимог, спрямована на закінчення розгляду судом заявленої вимоги шляхом винесення рішення про її задоволення. Визнання позову є розпорядницькою дією відповідача і означає безумовну згоду з вимогами позивача та з винесенням судом рішення на користь позивача незалежно від наявності і доведеності фактів, що входять у підставу позову. Визнання факту є різновидом пояснень відповідача як засобу доказування і спрямоване на підтвердження наявності певної обставини, доказування якої згідно з правилами про розподіл тягаря доказування покладається на позивача. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються фізичні особи (крім суб`єктів підприємницької діяльності) - кредитори, які звертаються з грошовими вимогами до боржника щодо виплати заборгованості із заробітної плати. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за позовну заяву майнового характеру, яка подана юридичною особою складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно з ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік», установлено у 2025 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2025 року 3028,00 гривень. Таким чином, у зв`язку із тим, що позивачка звільнена від сплати судового збору, з відповідача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 3266,74 грн. на користь держави, за ставками судового збору, що діяли станом на дату звернення з позовною заявою, тобто станом на 16.12.2025 року. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Outcome: approved