Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

30.10.2025 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. В обґрунтування позову зазначала, що перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 13.09.2019. Протягом останніх двох років відносини між сторонами погіршились, що призвело до припинення шлюбних відносин. Сторони мають протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Відповідач нехтує сімейними цінностями, з його ініціативи постійно виникають сварки. Відповідач самоусунувся від необхідності матеріального забезпечення сім`ї. Між сторонами втрачені почуття любові та поваги, розвинулась неприязнь один до одного. Подальше збереження шлюбу позивачка вважає недоцільним, а примирення неможливим. За час шлюбу сторонами набуто у власність квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 31.08.2021, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, зареєстрованим в реєстрі за № 1865. Право власності на квартиру оформлено на ім`я відповідача. Добровільно розділити вказане майно відповідач не бажає, посилаючись на те, що квартира куплена на його кошти, які він заробив. Посилаючись на положення ст.ст. 51, 55, 56, 60, 71, 105, 110 Сімейного кодексу України (далі СК України), ст. 372 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), позивачка просила розірвати шлюб, укладений 13.09.2019 між нею та відповідачем, поділити майно, набуте під час шлюбу, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за позивачкою право власності на частину квартири [ADDRESS] , стягнути з відповідача на її користь 50% коштів, витрачених на оплату судового збору, у розмірах 605 грн. та 1 852 грн, загалом 2 457 грн. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнав частково, у відзиві на позов зазначивши, що проти розірвання шлюбу не заперечує. Стосовно поділу квартири заперечує, оскільки грошові кошти, за які була придбана квартира, були його особистою власністю та зароблені ним під час здійснення підприємницької діяльності, а тому право власності зареєстровано за ним. У разі поділу квартира втратить свою вартість, т.я. буде складатися з часток. Просив відмовити у задоволенні позову в цій частині вимог, зобов`язавши його сплатити на користь [PERSON] вартість частки квартири, визначеної нею під час подання позову, а саме 370 489,50 грн (а.с. 38). Інші заяви по суті справи від сторін не надходили. Судом проведено такі процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 03.11.2025 позовну заяву залишено без руху із наданням строку на усунення її недоліків 10 днів з дня вручення копії ухвали. 19.11.2025 від позивачки надійшли матеріали в порядку усунення недоліків. Ухвалою від 20.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження та призначено підготовче засідання на 01.12.2025. 01.12.2025 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 01.12.2025 закрито підготовче провадження у цій справі та справу призначено до судового розгляду по суті на 19.01.2026 на 13:00 год. 19.01.2026 судом завершено розгляд цієї справи та суд перейшов до стадії ухвалення рішення, оголосивши перерву для виготовлення його повного тексту до 28.01.2026 до 16:00 год. У судове засідання позивачка не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась судом належним чином, направили до суду свого представника. Представник позивачки адвокат Гончар Д. В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав, що викладені у ньому. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся судом належним чином, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності. За таких обставин суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та з урахуванням доводів, викладених ним у відзиві на позов. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. [PERSON] і [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 13.09.2019. Шлюб зареєстрований Вознесенівським районним у місті Запоріжжі Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 383 (а.с. 8). Від шлюбу дітей не мають. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені два роки тому, до примирення не прагнуть, проживають окремо. Відповідно до ст.ст. 110, 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. За приписами ч. 3 ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Враховуючи, що сторони шлюбні відносини не підтримують, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує, тому суд вважає, що подальше збереження сім`ї неможливе, у зв`язку із чим шлюб підлягає розірванню. Згідно зі ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка під час реєстрації шлюбу не змінювала прізвище. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо позовних вимог про розподіл майна суд зазначає таке. Під час перебування в шлюбі, 31.08.2021 між [PERSON] і [PERSON] укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 50,07 кв.м, житловою площею 28,1 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 486209523101). Договір посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О. С. та зареєстрований в реєстрі за № 1865 (а. с. 11-12). Право власності на вказану квартиру зареєстроване 31.08.2021 за відповідачем [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме мано про реєстрацію права власності від 31.08.2021 № 272616038 (а.с. 13). Ринкова вартість вказаної квартири станом на 21.07.2025 складає 740 979 грн, що підтверджується висновком про вартість об`єкті оцінки, складеного ФОП [PERSON] (а.с. 14). Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Згідно із статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Отже, щодо майна, набутого за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). У даному випадку відповідач, заперечуючи проти поділу квартири, не довів відповідними доказами, що ця квартира придбана за його особисті кошти і не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, відповідач презумпцію спільності майна подружжя не спростував. За таких обставин, оскільки спірна квартира набута у власність відповідачем у період шлюбу з позивачкою, тому з огляду на наведені вище положення законодавства діє презумпція належності такого майна подружжю, унаслідок чого квартира є спільною сумісною власністю подружжя, тому належить сторонам у рівних частках. З урахуванням приписів ст. 70 СК України, в порядку поділу вказаної квартири за позивачкою слід визнати право власності на її частину. Іншу частину квартири слід залишити за відповідачем. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 457 грн (50% сплаченого позивачкою судового збору, як вона просила у позовній заяві).

Outcome: approved