Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] подала до Заводського районного суду міста Кам`янського позов до Гродівської селищної ради про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини. В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , у будинку, який належав йому на праві приватної власності. Згідно заповіту, складеного 22 грудня 2021 року та посвідчненого секретарем виконкому Гродівської селищної ради Покровського району Донецької області Чупахіною Л.І. та зареєстрованим за номером № 26, все своє майно [PERSON] заповідав своїй онуці - [PERSON] , [INFO] . 3 29.09.2019 року [PERSON] постійно проживала зі своїм дідом [PERSON] без реєстрації місця проживання, здійснюючи за ним догляд та вела сумісне господарство, оскільки останній проживав сам, не мав інших родичів, був хворий на хронічну ішемічну хворобу серця з артеріальною гіпертензією, мав надмірну вагу, що унеможливлювало його вільне пересування. Про наявність заповіту [PERSON] на той час відомо не було. Після смерті діда та відкриття спадщини позивачка продовжувала проживати у належному йому будинку за адресою: [ADDRESS] до моменту остаточної евакуації з населеного пункту, а саме до кінця липня 2024 року. Крім того, протягом 2022 - 2024 років позивачка неодноразово виїжджала за кордон. Оскільки позивачка [PERSON] не знала про наявність заповіту, безпекову ситуацію, постійні стреси пов`язані з обстрілами населеного пункту позивач пропустила визначений законом 6 місячний строк на прийняття спадщини або відмову від неї. Через відмову нотаріуса, позивачка вимушена звертається з позовною заявою щодо продовження строку для подачі заяви про прийняття спадщини до суду. Позивачка є єдиним спадкоємцем померлого, інших спадкоємців за заповітом чи за законом немає. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2025 року, цивільну справу №208/11910/25 передано до провадження судді Гречаній В.Г. Ухвалою суду від 12.09.2025 року позовну заяву було залишено без руху. 18.09.2025 року на виконання ухвали суду від 12.09.2025 року у строк, встановлений судом, [PERSON] подала до суду заяву про усунення недоліків у позовній заяві. Ухвалою суду від 22.09.2025 року відкрито провадження у справі №208/11910/25 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 21.10.2025 року позивач [PERSON] подала до суду заяву про витребування доказів. Ухвалою суду від 21.10.2025 року клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів задоволено, витребувано від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Беденко Світлани Вікторівни завірену належним чином копію спадкової справи № 774/2025 після померлого [INFO] [PERSON] . 13.11.2025 року на виконання ухвали суду від 21.10.2025 року від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Беденко Світлани Вікторівни надійшла витребувана інформація. Ухвалою суду від 21.11.2025 року залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Беденко Світлану Вікторівну. 16.01.2026 року позивач [PERSON] подала до суду заяву, у якій просить закрити підготовче провадження по справі та перейти до розгляду справи по суті. Ухвалою суду від 16.01.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] подала до суду заяву, зазначила, що підтримує позовні вимоги, додаткових заяв, клопотань не має, просить розгляд справи проводити за її відсутності, винести рішення. Представник відповідача Гродівської селищної ради Руденко В. подав до суду заяву, у якій зазначив, що не заперечує проти засідання суду і прийняття рішення у справі без представника Гродівської селищної ради Покровського району Донецької області. Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Беденко Світлана Вікторівна подала до суду заяву, просить розгляд справи проводити без її участі. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Покровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 2304. Відповідно довідки про причину смерті від 15.11.2022 року, [PERSON] помер у віці 852 років [INFO] , причина хронічна ішемічна хвороба серця з артеріальною гіпертонією. 22.12.2021 року [PERSON] складено заповіт, посвідчений секретарем виконкому Гродівської селищної ради Покровського району Донецької області Чупахіною Л.І., за реєстровано в реєстрі за №26, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і все те, на що за законом матиме право, і що буде належати на момент смерті, в тому числі житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] заповів [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки №190 від 15.08.2025 року Гродівської селищної ради Покровського району Донецької області, [PERSON] , [INFO] , дійсно помер [INFO] і на момен смерті був зареєстрований та мешкав за адресою: [ADDRESS] з 31.05.1978 року. Разом з ним у спадковому будинку ніхто не був зареєстрований. Фактично мешкали без реєстрації по день смерті спадкодавця: [PERSON] з 29.09.2019 року. 03.09.2025 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Беденко Світланою Вікторівною винесено постанову про відмову вчиненні нотаріальної дії, у якій відмовлено у видачі на ім`я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з пропущенням нею строку для подачу заяви про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно дост. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. За змістом ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Крім того, відповідно дост. 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не відмовився від неї. Відповідно до статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може спадкоємець, який постійно не проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, незнання норм закону, тощо, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постановах: від 04 листопада 2015 року 6-1486цс15 та від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298 св 18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження №61/21447св19). З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, проживання у спадковому майні після відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Вказана позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 20 січня 2021 року по справі № 752/11156/18-ц (провадження № 61-14082св20). При вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. У зазначеній категорії справ є обов`язковим обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. Вказана позиція підтверджується також роз`ясненнями, наданими в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». З матеріалів позовної заяви встановлено, що позивачка [PERSON] з 29.09.2019 року постійно проживала зі своїм дідом [PERSON] без реєстрації місця проживання, здійснювала за ним догляд, вела сумісне господарство, інших родичів він не мав, вільно пересувати не міг. 22.12.2021 року [PERSON] склав заповіт, що все своє майно заповідає своїй онуці [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, після його смерті позивачка продовжувала проживати у належному йому будинку до моменту остаточної евакуації з населеного пункту, а саме до кінця липня 2024 року, у період з 2022 по 2024 року неодноразово виїжджала за кордон. Про наявність заповіту [PERSON] не знала, у зв`язку з безпековою ситуацією, постійні стреси пов`язані з обстрілами населеного пункту, [PERSON] пропустила 6-місячний строк на прийняття спадщини. Згідно до копії спадкової справи №74/2025 заведеної після смерті [INFO] [PERSON] , встановлено, що спадкова справа заведена за заявою [PERSON] , інші особи, які б виявили бажання щодо вступу у спадщину відсутні. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) зроблено такі висновки: «Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість. Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини. У даній справі, з урахуванням правових позицій Верховного Суду, важливо оцінити, чи була об`єктивна неможливість своєчасного звернення до нотаріуса саме протягом шестимісячного строку з моменту відкриття спадщини, і чи мала місце поважна причина. Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Суд має враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою. Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту. З матеріалів справи встановлено, що на момент смерті [PERSON] позивач [PERSON] не була обізнана про наявність заповіту, вона продовжувала проживати у належному спадкодавцеві будинку за адресою: [ADDRESS] . Судом враховано, що [PERSON] є єдиною спадкоємицею після померлого [PERSON] та факт того, що [PERSON] за життя зробив розпорядження щодо передачі після своєї смерті всього належного майна [PERSON] . Отже, суд, з урахуванням конкретних обставин справи, що переглядається, висновує, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Враховуючи вищезазначене, суд вважає за можливе встановити позивачу додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , отже, позовні вимоги підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як у позовних вимогах наявне клопотання про залишення за позивачем витрат по оплаті судового збору, суд не заперечує щодо залишення за позивачем даних витрат.

Outcome: approved