Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

Зміст позовних вимог. 16 грудня 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний аеропорт «Дніпропетровськ» та просила визнати припиненими трудові відносини між нею та відповідачем з 16.12.2025 року. Позовні вимоги позивачка мотивувала тим, що вона перебуває у трудових відносинах на підставі безстрокового трудового договору з TOB «МА «Дніпропетровськ», та звернулась із заявою про її звільнення із займаної посади - авіаційного медичного екзаменатора, лікаря-терапевта авіаційного медичного центру цього підприємства за власним бажанням. Відповідну заяву нею подано як до самого підприємства, так і до органу управління підприємства за два тижні до бажаної дати звільнення. Відповідь отримала лише від органу управління, згідно якої вбачається, що єдиний учасник (орган управління) ПАТ «АК «Дніпроавіа» не наділений повноваженнями звільняти працівників з роботи. Керівник у підприємства відсутній по причині рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.08.2024 по справі № 904/1336/24. Будь-якої інформації про призначення в найближчі терміни нового керівника відповідача органом управління не надано. Тобто, вже 1 рік 5 місяці підприємство не має керівника, а вона не може реалізувати своє право передбачене ст.48 Конституції України. Станом на визначену дату, вона не отримала жодного документу, що підтверджує факт її звільнення з вищевказаної посади. Умови праці на даному підприємстві в умовах воєнного стану вкрай небезпечні, оскільки воно знаходиться в безпосередній близькості до її робочого місця, неодноразово зазнавало ракетних обстрілів та небезпек пов`язаних з військовою агресією рф. Рух справи, позиція відповідача. 16 грудня 2025 року протоколом автоматичного розподілу справ між суддями, справу розподіллено до розгляду судді Федоріщеву С.С. 17 грудня 2025 року позов залишено без руху, 18 грудня 2025 року, після усунення недоліків, ухвалою судді відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідачу встановлено строк на подачу відзиву 15 днів з дня отримання даної ухвали. 19 грудня 2025 року згідно довідки Соборного районного суду міста Дніпра ухвалу про відкриття провадження у даній справі із додатками надіслано на адресу відповідача у його електронний кабінет, а 20.01.2026 року до суду повернулося невручене рекомендоване поштове відправлення з ухвалою про відкриття провадження, позовом та додатками до нього, спрямоване на адресу відповідача. З цього приводу суду зазначає, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17, постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б, від 21 січня 2021 року у справі № 910/16249/19, від 19 травня 2021 року у справі № 910/16033/20, від 20 липня 2021 року у справі № 916/1178/20). Крім того, добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 24.09.2019 по справі №825/1109/16, від 20.10.2020 по справі №140/30/20, від 14.07.2022 по справі №120/479/21-а. Відповідач своїм правом на подачу відзиву на позов не скористався, в той час як відповідно до ч.7 ст.178 ЦПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких умов, суд розглядає справу за наявними у ній доказами. Фактичні обставини справи, встановлені судом Позивачка перебуває у трудових відносинах на підставі безстрокового трудового договору з TOB «МА «Дніпропетровськ», та звернулась із заявою про її звільнення із займаної посади - авіаційного медичного екзаменатора, лікаря-терапевта авіаційного медичного центру цього підприємства за власним бажанням. Відповідну заяву нею подано як до самого підприємства, так і до органу управління підприємства за два тижні до бажаної дати звільнення. Відповідь отримала лише від органу управління, згідно якої вбачається, що єдиний учасник (орган управління) ПАТ «АК «Дніпроавіа» не наділений повноваженнями звільняти працівників з роботи. Керівник у підприємства відсутній по причині рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.08.2024 по справі № 904/1336/24, відповідно до якого трудові відносини між Генеральним директором (керівником) [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Міжнародний аеропорт "Дніпропетровськ" визнано припиненими з дня набрання рішенням суду законної сили у зв`язку зі звільненням із займаної посади Генерального директора (керівника) за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Будь-якої інформації про призначення в найближчі терміни нового керівника відповідача органом управління не надано. Тобто, вже 1 рік 5 місяці підприємство не має керівника, а вона не може реалізувати своє право передбачене ст.48 Конституції України. Станом на визначену дату, позивачка не отримала жодного документу, що підтверджує факт її звільнення з вищевказаної посади. Умови праці на даному підприємстві в умовах воєнного стану вкрай небезпечні, оскільки воно знаходиться в безпосередній близькості до її робочого місця, неодноразово зазнавало ракетних обстрілів та небезпек пов`язаних з військовою агресією рф. Норми права та мотиви суду. Відповідно до абз. 1, 4 ст. 48 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Частиною 2 ст. 8 Конституції України передбачено, що звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян, на підставі Конституції України гарантується. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Конституційний суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року у справі № 1-14/2004, від 16 жовтня 2007 року у справі № 1-16/2007 та від 29 січня 2008 року у справі № 1-5/2008 вказав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно іі обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошує, що нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Згідно з ст. 1 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Згідно ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір це угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець-фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Отже, трудовий договір - це юридично оформлені відносини між працівником і роботодавцем. Змістом трудових відносин є взаємні права та обов`язки сторін, а предметом таких відносин є робота, яку працівник зобов`язується виконувати за плату. При цьому, невиконання протягом тривалого часу працівником з тих або інших причин своїх трудових обов`язків свідчить про відсутність реальних трудових відносин між роботодавцем та працівником. Належні трудові відносини існують одразу у двох площинах - фактичній та юридичній. Відсутність роботи, яка фактично виконується працівником на умовах, передбачених трудовим договором, при юридично оформлених трудових відносин. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема розірвання трудового договору ініціативи працівника. Відповідно до абз. 1 ст. 38 КЗпП, Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. За змістом ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Згідно з наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 08 червня 2001 року «Про затвердження форми трудового договору між працівником і фізичною особою» та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 року за №554/5745, зняття з реєстрації у центрі зайнятості трудового договору можливо за умови звернення до нього обох сторін трудових відносин. У разі виникнення трудового спору між сторонами трудових відносин: фізичною особою - роботодавцем та найманим працівником, а також у разі відсутності однієї зі сторін у центрі зайнятості, підставою для зняття трудового договору з реєстрації є рішення суду, яке набрало законної сили, про припинення дії трудового договору. З огляду на викладене, у зв`язку із неможливістю реалізувати своє право на розірвання трудового договору, що в свою чергу порушує Конституційне право відповідачки, встановлене статтею 48 Конституції України, суд вважає за необхідне поновити її порушене право шляхом визнання припиненими трудових відносин між нею та відповідачем з 16.12.2025 року. За таких умов, позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved