Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовної заяви позивачка вказала, що 03 травня 2014 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. За час перебування у шлюбі у них народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За час спільного проживання сторони почали втрачати почуття поваги иа любові один до одного. Сторони зрозуміли, що повністю втратили будь-який сенс продовжувати спільне проживання та перебування в шлюбі. Поступово шлюб фактично припинив своє існування. Сторони тривалий час не ведуть спільного господарства, кожен з подружжя веде діаметрально протилежний спосіб життя. Подальшого сенсу підтримувати шлюбні відносини позивачка не вбачає, у зв`язку з чим просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем. З метою збереження шлюбу, судом за заявою відповідача було надано сторонам строк на примирення тривалістю шість місяців. Після закінчення строку на примирення та поновлення провадження у справі позивачка подала письмову заяву, в якій зазначила, що строк на примирення не дав позитивних результатів, просила шлюб розірвати, присвоїти їй дошлюбне прізвище « [PERSON] » та розглянути справу у її відсутності. Відповідач також подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, у якій вказав, що позовні вимоги визнає та просить розірвати шлюб, так як наданий судом строк для примирення позитивних наслідків не дав. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належним чином зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Згідно з свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , 03 травня 2014 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб, про що цього ж дня відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області зроблено актовий запис № 152 від 03.05.2014. Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка « [PERSON] », дружини « [PERSON] ». За час перебування у шлюбі у сторін народилося двоє синів [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Як вбачається з матеріалів справи, подружнє життя між сторонами не склалося через відсутність між ними взаєморозуміння, вони проживають окремо, шлюбних стосунків між собою не підтримують. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин, і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України, згідно з якою, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України, під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 49 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. У разі визнання відповідачем позову суд, відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі наведеного, врахувавши всі обставини справи в сукупності, повне визнання позову відповідачем, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що подальше подружнє життя сторін є неможливим, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, у зв`язку з чим позов слід задовольнити, а шлюб розірвати. Позовних вимог щодо визначення місця проживання дітей, утримання та порядку їх виховання, поділу спільного майна сторонами не заявлено. Враховуючи визнання позову відповідачем, відповідно до вимог ст. 142 ЦПК України, позивачці належить повернути з державного бюджету 50 % сплаченої нею при поданні позову суми судового збору, а також, згідно з ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивачки 605,60 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору. Крім того, відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи, що позивачка [PERSON] бажає відновити своє дошлюбне прізвище після розірвання шлюбу, суд дійшов висновку про задоволення позовної заяви в цій частині та відновлення її дошлюбного прізвища « [PERSON] ». На підставі наведеного,

Outcome: approved