Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

26.05.2025 року до Луцького міськрайонного суду Волинської області надійшли матеріали цивільної справи № 165/1417/25, відповідно до ухвали Нововолинського міського суду Волинської області від 30.04.2025. Так, позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений 24.10.2014 року між ним та [PERSON] , актовий запис №1604. В обґрунтування позовних вимог зазначає про те, що з відповідачем по справі [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24.10.2014 року. Від даного шлюбу мають неповнолітню дитину, [PERSON] , [INFO] . Через різні погляди на шлюб та сімейне життя між ним та відповідачем втрачене почуття взаєморозуміння та любові, фактично шлюбних відносин сторони не підтримують, спільного господарства не ведуть, окремо проживають з 09 грудня 2024 року. Отже, фактичні шлюбні відносини між ними припинені, сім`я існує лише формально, рішення про розірвання шлюбу є остаточним. Окрім цього, стверджує про те, шо сторонами було здійснено всі можливі спроби для примирення та збереження сім`ї, а тому наполягає на тому, щоб судом не призначався строк для примирення подружжя. Враховуючи вищевикладене, просив суд розірвати шлюб, укладений 24.10.2014 року між ним [PERSON] , та [PERSON] , зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 1604. Відповідно до ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 травня 2025 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі (а.с.26). 13.06.2025 року від представника відповідача (позивача за зустрічним позовом) - адвоката Ніколаєвої Г.Г. надійшла заява із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, яка, окрім клопотання про розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження, містить повідомлення про те, що обидві сторони по справі: позивач та відповідач, перебувають за межами території України та фактично є резидентами Литовської республіки, про що надано підтверджуючи документи (а.с. 32-43). 20 червня 2025 року відповідач [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву про встановлення режиму окремого проживання подружжя, в обґрунтування якої зазначене про те, що на даний момент у Литві між сторонами триває процес медіації, спрямований на досягнення порозуміння та відновлення подружніх стосунків. На переконання [PERSON] , встановлення режиму окремого проживання між сторонами з однієї сторони, дозволить зберегти сім`ю, а з іншої - надасть [PERSON] свободу дій та час для прийняття зваженого рішення: чи дійсно він хоче розірвати шлюб. Враховуючи теперішні проблеми у стосунках сторін, у їх спільних інтересах було б доцільно встановити режим окремого проживання для того, щоб остаточно визначитися з подальшою необхідністю зберегти шлюб та відновити шлюбні відносини. Окрім цього, зазначає про те, що з 2022 року сторони не проживають на території України, вони є резидентами Литовської Республіки. Так, чоловік має підтверджений щомісячний дохід, згідно з офіційними даними Вільнюського відділення Управління фонду державного соціального страхування. Позивач за зустрічним позовом разом із спільною малолітньою дитиною має тимчасове місце проживання у Литві. Посилається на те, що пережиті труднощі в сім`ї стали своєрідним випробування для родини. Так, відстань, щоденні турботи, хвилювання за дитину та невизначеність, усе це вплинуло на стосунки сторін. Втім, вона ( [PERSON] ) переконана в тому, що це був лише важкий період в їх стосунках, а не завершення їхнього шлюбу, та наразі вона має можливість і глибоке бажання зміцнювати родину, бути присутньою поруч, шукати компроміси, працювати над взаєминами й розвивати їхню сім`ю, задля спільного майбутнього. Отже, переконана в тому, що чоловік проявив імпульсивність, звернувшись до суду з позовом про розірвання шлюбу, та вважає, що цей порив пов`язаний із миттєвою захопленістю, а тому, невдовзі минеться. Крім того, зазначає, що у шлюбі у сторін народилась спільна дитина, розірвання шлюбу між батьками, може завдати їй психологічної шкоди та створити на неї додатковий психологічний тиск, який в подальшому негативно вплине на її життя. Отже, метою зустрічної позовної заяви вважає «взяття паузи» та визначення подальших орієнтирів в їхніх з чоловіком відносинах з урахуванням спільних інтересів та інтересів дитини (а.с.46-51). Крім того, повторно подано заяву про заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, в якій, зокрема, зазначається про порушення позивачем правил підсудності при зверненні з даним позовом до суду, визначені ст. 29 ЦПК України, а саме: якщо обидві сторони - громадяни України, проживають за її межами, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово (а.с.67-78). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.07.2025 року цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу направлено до Верховного Суду для визначення підсудності у порядку ст. 29 ЦПК України (а.с. 86-87). Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 22 липня 2025 року визначено підсудність вказаної цивільної справи Луцькому міськрайонному суду Волинської області (а.с.92). Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, головуючим у справі № 165/1417/25, провадження 2/161/5243/25, визначено суддю Антіпову Т.А. (а.с. 95). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області 19 серпня 2025 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (а.с. 97). Крім того, задоволено клопотання представника [PERSON] - адвоката Ніколаєвої Галини Григорівни про розгляд справи за правилами загального позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи. Прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення режиму окремого проживання подружжя між [PERSON] та [PERSON] , об`єднавши його в одне провадження із первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. 08 вересня 2025 року від представника позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) - адвоката Найди І.А. надійшов до суду відзив на зустрічну позовну заяву про встановлення режиму окремого проживання подружжя (а.с. 107-109), відповідно до якого зазначено про те, що твердження [PERSON] про бажання зберегти сім`ю, шукати компроміси та зміцнювати стосунки на майбутнє є такими, що не відповідає дійсності. Так, [PERSON] з грудня 2024 року не проживає разом із своєю дружиною [PERSON] , при цьому, цьому передувала низка конфліктів та скандалів, практично весь 2024 рік [PERSON] виганяла [PERSON] з дому, проте сторони вирішили, що дитина залишиться проживати разом із матір`ю. Окрім цього, з початку окремого проживання сторін, [PERSON] замінила замки на вхідних дверях, маніпулювала дитиною, не давала батьку бачитися з донькою. Зазначає про те, що їх спільна донька завжди була проти проживання разом із матір`ю, хотіла жити з батьком. Окрім цього, зазначає про те, що з весни 2025 року та по теперішній час донька проживає разом із батьком та не бажає повертатися до матері. На думку [PERSON] , метою зустрічного позову [PERSON] є виключно затягування часу та містить в собі неправдиві відомості, наполягає на тому, що сім`я фактично розпалась, жодна зі сторін не хоче і не буде нічого рятувати. Посилається на те, що про наявність власного небажання чи причин неможливості [PERSON] проживати разом із чоловіком, у зв`язку із чим, на її думку, і необхідне встановлення режиму окремого проживання, виходячи із правової природи режиму сепарації, [PERSON] в своєму позові не згадує взагалі. Отже, виходячи із аналізу норм матеріального права і роз`яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України, а також враховуючи правову позицію Верховного Суду і правовідносини, що склались між сторонами, а також підстави пред`явлення основного та зустрічного позовів, вважає, що відсутні підстави для задоволення зустрічного позову, окрім того, первісний та зустрічний позови, правовідносини в яких регулюються інститутами сімейного права із самостійним характером, розглядати разом недоцільно. Враховуючи вищезазначене, наполягають на тому, що подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам [PERSON] , в зв`язку із чим просили у задоволенні зустрічного позову про встановлення режиму окремого проживання подружжя відмовити. 15.09.2025 року на адресу суду від представника відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) -адвоката Ніколаєвої Г.Г. надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено про безпідставність доводів відзиву, з огляду на що просили суд визнати їх такими, що не підлягають врахуванню судом, з підстав викладених у відповіді на відзив. Зокрема, заначено про те, що посилання сторони позивача за первісним позовом на недоцільність застосування режиму окремого проживання є невірним, оскільки в зустрічному позові обґрунтована мета цього, а саме: з метою збереження сім`ї, а також забезпечення психологічної стабільності дитини. Зазначають про недоведеність посилань позивача на вигнання [PERSON] з квартири або ж примусове виселення. Пояснюють такі обставини фактичними побутовими суперечками, які трапляються у подружньому житті та не є підставами для автоматичного розірвання шлюбу. Наполягають на бажанні саме «взяти паузу» в стосунках сторін без остаточного розірвання шлюбу, що, на думку позивача за зустрічним позовом [PERSON] , цілком відповідає інтересам як сторін, так і дитини. Просили відмовити в задоволенні позову [PERSON] про розірвання шлюбу; зустрічну позовну заяву [PERSON] про встановлення режиму окремого проживання подружжя задовольнити та встановити режим окремого проживання подружжя між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 118-120). 23 вересня 2025 року від представника позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) адвоката Найди І.А. надійшли заперечення на відзив, відповідно до яких відповідач за зустрічним позовом [PERSON] просив в задоволенні зустрічного позову про встановлення режиму окремого проживання подружжя, відмовити з посиланням на те, що як [PERSON] , так і [PERSON] , вже давно мають влаштоване особисте життя. Зареєстрований між ними шлюб залишається лише формальністю. Вважає, що будь-які форми збереження та продовження шлюбу є недоцільними та можуть нанести шкоду всім сторонам. Окрім цього, зазначає про те, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] взагалі не посилається на наявність власного небажання чи неможливості її проживання разом із чоловіком (відповідачем за зустрічним позовом), у зв`язку із чим необхідно було б встановити режим окремого поживання подружжя, виходячи із правової природи сепарації. Тому, не вбачає ні доцільності, ні юридичної можливості у встановленні режиму окремого проживання подружжя, адже, у будь-якому випадку, у відповідача за зустрічним позовом наявне бажання саме розірвати шлюб, а не зберегти його (а.с. 124-125). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.10.2025 року закрите підготовче провадження та призначено дану цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с. 142-143). В судове засідання позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом), та його представник не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх позов задовольнити та шлюб між сторонами розірвати. Проти задоволення зустрічного позову заперечують та просять відмовити в його задоволенні. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічною позовною заявою) та її представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали до суду заяву про проведення розгляду справи за їх відсутністю, просили задовольнити позов про встановлення режиму окремого проживання між подружжям; в задоволенні позову [PERSON] про розірвання шлюбу просили відмовити. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає можливим судове засідання здійснювати у відсутність учасників справи, за наявними матеріалами справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи у їх сукупності і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають у шлюбі з 24 жовтня 2014 року, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис №1604 (а.с.9). За час перебування в зареєстрованому шлюбі у сторін народилася донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 10). Окрім цього, судом встановлено, що обидві сторони є резидентами Литовської Республіки. Так, Позивач за первісним позовом (відповідача за зустрічною позовною заявою) [PERSON] має підтверджений щомісячний дохід згідно з офіційними даними Вільнюського відділення Управління фонду державного соціального страхування за період з 01.10.2024 року по 31.03.2025 року (а.с.37-41, 60-61). Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічною позовною заявою) - [PERSON] , разом із малолітньою дитиною, [PERSON] , [INFO] , мають тимчасове місце проживання у Литовській Республіці, що підтверджується посвідкою на проживання [PERSON] , [INFO] , № [NUMBER] від 31.08.2022 року (місце видачі посвідки Вільнюс), та посвідкою на проживання [PERSON] , [INFO] , № [NUMBER] від 08.09.2022 року (місце видачі посвідки Вільнюс) (а.с.33-37). З матеріалів справи вбачається, що причиною, яка спонукала позивача [PERSON] звернутися до суду із заявою про розірвання шлюбу, є різні погляди на шлюб та сімейне життя, втрачене почуття взаєморозуміння та любові між сторонами, факт проживання окремо один від одного та відсутність спільного господарства з 09 грудня 2024 року. Отже, фактичні шлюбні відносини між ними припинені, сім`я існує лише формально. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як вбачається зі змісту ч.3 та 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ст. 105 ч. 3 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу, яка зазначає, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд звертає увагу на те, що судом встановлено та не спростовано сторонами спору, що з моменту звернення позивача до суду та по день ухвалення рішення з квітня 2025 року (майже 10 місяців), сторони не примирилися, подружнє життя не відновлено. Більше того, як зазначає позивач за основним позовом [PERSON] , в кожного з подружжя вже давно влаштоване особисте життя, існують інші стосунки. Зареєстрований між ними шлюб залишається лише формальністю. Категорично наполягає на небажанні відновлювати та зберігати їх із відповідачем шлюб, наполягає саме на його розірванні. За такої сукупності обставин суд дійшов висновку, що причини, які спонукали позивача на розірвання шлюбу, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними є неможливим та таким, що суперечить інтересам кожного з них. За такої сукупності обставин, з огляду на те, що сімейне життя подружжя не склалося, шлюбні відносини між сторонами припинено, кожен з них проживає окремо, спільного бюджету та домашнього господарства не ведуть, сім`я існує формально, тому суд дійшов висновку, що збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, отже, позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно ч.2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Пунктом 2 ч. 3 ст. 115 СК України передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо вимог зустрічного позову [PERSON] про встановлення режиму окремого проживання подружжя, суд дійшов наступного висновку. За положенням ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ст. 56 СК України, дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 119 СК України, подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. За заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Положення ст. 120 СК України передбачено, що встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання: 1. майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; 2. дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. У відповідності з роз`ясненнями, що містяться у пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні положень статей 119, 120 Сімейного кодексу України судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку статті 119 СК України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Аналізуючи зміст диспозиції ст. 119 СК України, суд вважає, що для встановлення подружжю режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям. Встановлення режиму окремого проживання не суперечить Конституції України, чинному сімейному законодавству, не порушує права подружжя. Дружина, чоловік мають право вибору місця проживання і в результаті можуть жити окремо без встановлення режиму окремого проживання. Однак у цьому разі не зупиняється дія презумпції права спільної сумісної власності та презумпції батьківства, а отже, у конфліктних ситуаціях може виникнути потреба судового захисту прав одного з подружжя. Суд зазначає, що встановлення режиму окремого проживання може відповідати інтересам одного з подружжя, який, не бажає продовжувати спільне життя. При цьому, встановлення режиму окремого проживання подружжя не припиняє їх батьківських прав та обов`язків. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. В супереч вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України позивач за зустрічним позовом - [PERSON] не надала суду будь-яких даних, на підставі яких суд міг би встановити наявність зазначених позивачем обставин (фактів), якими обґрунтовуються її вимоги про встановлення режиму окремого проживання між подружжям. Окрім цього, обґрунтовуючи доцільність встановлення між подружжям режиму окремого проживання, [PERSON] посилається на бажанні саме «взяти паузу» в стосунках сторін без остаточного розірвання шлюбу, що не відповідає інституту сепарації, та могло бути реалізовано шляхом подання клопотання про надання сторонам терміну для примирення, максимальний строк якого є 6 місяців. В цьому випадку сторони могли б остаточно вирішити можливість примиритися та поновити подружні стосунки. Проте, позивач за основним позовом [PERSON] такого клопотання не заявляв, категорично заперечував проти примирення сторін та заявляв про його небажання зберігати стосунки між ним та [PERSON] . [PERSON] також не скористалась своїм правом та не подавала до суду клопотання про надання строку для примирення, а, натомість звернулась із зустрічною позовною заявою. Враховуючи вищевикладене, з огляду на неподання жодного доказу на обґрунтування наявності підстав для ухвалення судом рішення про встановлення режиму окремого проживання подружжя, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення зустрічної позовної заяви [PERSON] .. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог первісної позовної заяви [PERSON] , з відповідача за первісним позовом [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача понесені ним та документально підтверджені витрати щодо сплати судового збору у розмірі 968,96 грн., що підтверджується платіжною інструкцією про сплату судового збору від 25.04.2025 року у розмірі 968,96 грн. (а.с. 6). З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] , судові витрати, які були понесені позивачем за зустрічним позовом, залишаються за нею.

Outcome: approved