Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

У серпні 2021 року Акціонерне товариство «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ) про стягнення грошових коштів. У обґрунтування вимог позову вказано, що відповідач за період з 01.01.2016 року по 17.09.2018 року користувалася майном позивача без достатньої правової підстави та в розумінні ст. 1212 ЦК України набула майно та зберегла його у себе за рахунок позивача без достатньої правової підстави у розмірі 38 967,79 грн., з яких сплачено 27 357,40 грн., різниця складає 11 604,19 грн. Позивач вважає, що відповідач повинна повернути останньому грошові кошти у розмірі 11 604,19 грн. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача набуті кошти з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми боргу. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.09.2021 року відкрито провадження у цивільній справі №757/44686/21-ц за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 12.11.2021 року на адресу суду від представника позивача надійшли заперечення на відзив. 15.11.2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, остання заперечує проти вимог позову, вказує про відсутність правових підстав для застосування ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин. Вказала, що питання про правові наслідки порушення нею умов договору вже було предметом судового розгляду у межах цивільної справи № 757/12665/17-ц. 06.12.2021 року на адресу суду від відповідача надійшли заперечення. 09.08.2023 року на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі. 09.08.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про долучення доказів. 11.02.2025 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів. 03.03.2025 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про зміну назви підприємства. 27.11.2025 року на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про доручення доказів. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва занесеною до протоколу судового засідання від 27.01.2026 року відмовлено відповідачу у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав, просив задовольнити. У судовому засіданні відповідач заперечувала проти вимог позову, просила відмовити у задоволенні позову. Суд заслухавши сторону позивача, сторону відповідача, дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступного висновку. Судовим розглядом встановлено, що 05.0 2015 року між ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» та [PERSON] було укладено договір найму (оренди) житла № Гурт-31м/2015. Постановою Київського апеляційного суду від 02.07.2020 року у справі № 757/12665/17-ц стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» суму боргу по сплаті за комунальні послуги в розмірі 103,47 грн, неустойку в сумі 37 945,92 грн, а всього на загальну суму 38 039,39 грн. В решті позову у вказаній частині відмовлено. Так, постановою Київського апеляційного суду у справі № 757/12665/17 від 02.07. 2020 року, встановлено наступні обставини: розпорядженням директора ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» від 30.12.2015 року № 05 «Щодо утримання будинку, прибудинкової території та орендної плати гуртожитку», встановлено наступні розміри утримання будинку, прибудинкової території та орендної плати у гуртожитку, розташованому за адресою: [ADDRESS] : утримання будинку - за 1 кв.м. -3 грн. з ПДВ для всіх мешканців, орендна плата у гуртожитку за 1 кв.м. - 70 грн. з ПДВ для сторонніх осіб; [PERSON] була повідомлена про зміну розміру орендної плати, що вбачається з наданих останньою рахунків на сплату за житлово-комунальні послуги, починаючи з січня 2016 року, проте відмовилась сплачувати орендні платежі в новому розмірі; матеріали справи не містять доказів, що на дату закінчення строку договору найму (оренди) і упродовж місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо продовження строку на новий строк. за таких підстав, договір оренди вважався продовженим на строк, який був раніше встановлений до 30.12.2015 року. З огляду на те, що 28.10.2015 року позивач отримала повідомлення відповідача про закінчення строку дії договору та необхідність вирішення питання, в тому числі звільнення займаного приміщення, проте жодних рішень про продовження строку дії договору найму (оренди) позивачем прийнято не було, інших договорів про продовження строку дії договору між сторонами не укладалося, починаючи з 01.01.2016 року вказаний договір вважається припиненим. Судом також встановлено, що відповідач звільнила орендоване житлове приміщення 17.09.2018 року. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Разом з тим, судовим розглядом встанолено, що з 01.01.2016 року (з дати закінчення договору оренди) відповідач проживала в орендованому приміщенні і користувалася ним. Факт користування майном, несплата в повному обсязі коштів за користування майном та несвоєчасне повернення майна відповідачем не заперечувалася. Таким чином, відповідач за період з 01.02.2016 року по 17.09.2018 року користувалася майном позивача без достатньої правової підстави. За таких обставин, нарахування Відповідачем орендної плати Позивачу за житлове приміщення у розмірі 70 грн. за 1 кв.м., суд вважає правомірним. Таким чином, оплата за проживання у гуртожитку після припинення строку дії договору, була проведена позивачем самостійно. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України). Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Зазначені правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 11.01.2023 року у справі №548/741/21. Так, зі змісту позовних вимог вбачається, що відповідач після 01.01.2016 року (закінчення строку дії договору) без належних на те підстав проживала в гуртожитку та сплачувала орендну плату по серпень 2018 року, фактично знаючи, що між нею та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) зі сплати орендної плати за припиненим договором. Не погодивши продовження договору на новий строк, через не згоду з новим розміром орендної плати, відповідач не могла не знати, що в неї, в такому разі відсутнє право користуватись приміщенням відповідача. Не дивлячись на зазначене, відповідач продовжила безпідставно користуватись приміщенням, здійснюючи оплату, у розмірі, що не був узгоджений сторонами. Тому поведінка відповідача є суперечливою (тобто, відповідач вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). Відтак, вимога про стягнення з відповідача боргу у розмірі 11 640,19 грн., є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Крім того, судовим розглядом встановлено, що відповідно до наказу Фонду Державного майна України № 2372 від 11.10.2024 року про зміну назви підприємства, було змінено назву позивача з Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» - ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» на Акціонерне товариство «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву». Щодо вимог про інфляційні втрати та три проценти річних Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. У зв`язку з простроченням сплати орендної плати, відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача також суму 3 % річних у розмірі 1915,17 грн. та інфляційні втрати у розмірі 7 262,29 грн. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачем, всупереч положенню частини 1 статті 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів своєчасної та у повному обсязі сплати наданих їй житлово-комунальних послуг та відсутності заборгованості перед позивачем по оплаті цих послуг. Враховуючи вищевикладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими судом, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до статті 141 ЦПК України, витрати понесені позивачем з оплати судового збору в розмірі 2270,00 грн. підлягають стягненню з відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved