Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

У квітні 2025 року представник позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» - Дараган Ю.О. звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову зазначила, що 27.11.2023 року між ТОВ «Слон Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1314811, який було підписано електронним підписом відповідача, відтвореного шляхом використання одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідача. 14.10.2024 року між ТОВ «Слон Кредит» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 14102024, відповідно до умов якого ТОВ «Слон Кредит» передає (відступає), а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні права вимоги до боржників, які вказані у реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників до Договору факторингу № 14102024 від 14.10.2024 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 49 362,50 грн., з яких: 5 500 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 43 862,50 грн. сума заборгованості за відсотками. Таким чином відповідач має непогашену заборгованість перед позивачем за кредитним договором № 1314811 від 27.11.2023 року. Далі зазначає, що 25.12.2023 року між ТОВ «Аванс Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 39678-12/2023, який було підписано електронним підписом відповідача, відтвореного шляхом використання одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідача. 20.06.2024 року між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 20/06/24, відповідно до умов якого ТОВ «Аванс Кредит» передає (відступає), а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні права вимоги до боржників, які вказані у реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 20.06.2024 року до Договору факторингу № 20/06/24 від 20.06.2024 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 64 000 грн., з яких: 16 000,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 48 000,00 грн. заборгованість за відсотками. Таким чином відповідач має непогашену заборгованість перед позивачем за кредитним договором № 39678-12/2023 від 25.12.2023 року. Також, 17.01.2024 року між ТОВ «Старфайненс груп» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 14344-01/2024, який було підписано електронним підписом відповідача, відтвореного шляхом використання одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідача. 28.05.2024 року між ТОВ «Старфайненс груп» та позивачем ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 28052024, відповідно до умов якого ТОВ «Старфайненс груп» передає (відступає), а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні права вимоги до боржників, які вказані у реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу № 28052024, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 21 000 грн., з яких: 6 000 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 15 000 грн. заборгованість за відсотками. Таким чином відповідач має непогашену заборгованість перед позивачем за кредитним договором № 14344-01/2024 від 17.01.2024 року. На підставі викладеного, представник позивача звертається до суду та просить стягнути із відповідача заборгованість за: - кредитним договором № 1314811 від 27.11.2023 року у розмірі 49 362,50 грн., з яких: 5 500 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 43 862,50 грн. сума заборгованості за відсотками; - кредитним договором № 39678-12/2023 від 25.12.2023 року у розмірі 64 000 грн., з яких: 16 000,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 48 000,00 грн. заборгованість за відсотками; - кредитним договором № 14344-01/2024 від 17.01.2024 року у розмірі 21 000 грн., з яких: 6 000 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 15 000 грн. заборгованість за відсотками, а всього стягнути заборгованість за вказаними договорами у загальному розмірі 134 362,50 грн. та судові витрати по справі. Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 06.05.2025 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Представник відповідача адвокат Терес О.В. направила до суду відзив на позовну заяву у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень посилалась на те, що 27.11.2023 року відповідач намагалась взяти кредит на суму 5 500 грн. на сайті Slon credit, проте був збій програми та до сьогоднішнього дня у особистому кабінеті відповідача не було жодного договору на суму 5 500 грн. в електронному вигляді. Відповідач не була обізнана із договором № 1314811 від 27.11.2023 року, з його правами та обов`язками. Долучені до матеріалів справи розрахунки заборгованості за кредитними договорами не містять підписів, не засвідчені у встановленому законом порядку, а також не відображають період нарахування відсотків. Також, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів набуття позивачем права вимоги до відповідача за вказаними кредитними договорами, а нараховані суми відсотків не відповідають умовам укладених договорів. Звертає увагу суду, що за кредитним договором № 39678-12/2023 від 25.12.2023 року кредит надано на строк 120 днів, дата погашення кредиту 22.04.2024 року, однак як вбачається із розрахунку заборгованості, відсотки нараховано до 20.06.2024 року, тобто за межами строку кредитування. Також, за кредитним договором № 14344-01/2024 від 17.01.2024 року кредит надано на строк 100 днів, дата погашення кредиту 25.04.2024 року, однак як вбачається із розрахунку заборгованості, відсотки нараховано до 28.05.2024 року, тобто за межами строку кредитування. Окрім того, матеріали справи не містять банківських виписок на підтвердження заборгованості відповідача. Представник позивача [PERSON] направила до суду додаткові пояснення у яких зазначила, що електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. Також зазначила, що електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами укладено договори в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому, відповідач [PERSON] через особистий кабінет на веб-сайті первісних кредиторів подала заявки на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту, після чого первісні кредитори надіслали позичальнику за допомогою засобів зв`язку, на зазначений нею номер телефону, одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду (одноразовий ідентифікатор дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності), який відповідач використала для підтвердження підписання вказаних договорів. Верифікація та ідентифікація позичальника здійснюється через ІТС первісного кредитора. Кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-комунікаційній системі первісного кредитора та доступний, зокрема, через сайт первісного кредитора та\\або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Далі представник позивача пояснила, яким чином відбувається укладення договору в електронній формі. Так, позичальник здійснює оформлення кредиту шляхом заповнення заявки на отримання кредиту на сайті первісного кредитора, обов`язково вказуючи всі дані, зазначені в заявці як обов`язкові для заповнення. При заповненні форм заявки позичальнику необхідно внести всі обов`язкові дані, включаючи ПІБ, ІНН, адресу, суму бажаного кредиту, реквізити банківської картки, номер мобільного телефону та ін. На підставі даних, зазначених у заявці, інформаційна система первісного кредитора здійснює реєстрацію заявника на сайті первісного кредитора і формує особистий кабінет позичальника. Приймаючи заявку до розгляду, первісний кредитор не приймає на себе зобов`язання надати кредит. У разі прийняття позитивного рішення про видачу кредиту, первісний кредитор робить позичальнику в особистому кабінеті пропозицію укласти електронний договір (оферту) у формі кредитного договору, який містить усі істотні умови. Позичальник може прийняти (акцептувати) пропозицію укласти кредитний договір або відмовитися від пропозиції. У випадку готовності позичальника прийняти пропозицію (оферту), позичальник натискає кнопку «згоди», після чого позичальнику надсилається смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором, який позичальник має ввести у відповідне поле. У момент введення коду на сайті первісного кредитора позичальник направляє первісному кредитору електронне повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) підписане одноразовим ідентифікатором. Після вводу даного коду кредитний договір вважається підписаним. Тобто, для укладання кредитного договору необхідно здійснити певну послідовність дій направлених на реальне укладення договору та отримання коштів, нездійснення чи не завершення дії унеможливлює укладення договору. Звертає увагу суду, що саме відповідач [PERSON] ініціювала укладення такого договору, оформивши заявку на сайті первісного кредитора, підписавши договір з використанням одноразового ідентифікатора. Для укладення кредитних договорів в електронному вигляді дані вносились шляхом заповнення відповідних форм на сайті первісних кредиторів відповідачем власноруч. Спірні договори містить основні істотні умови, характерні для таких видів договорів, тобто, зазначено суму кредиту, дату видачі та строк повернення, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник погодився на укладення договору саме такого змісту. Також, матеріали справи містять належні докази переходу права вимоги до позивача за вказаними кредитними договорами. Враховуючи викладене, представник позивача просить розгляд справи проводити за її відсутності та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача адвокат Терес О.В. направила до суду заперечення у яких, посилаючись на обставини, викладені нею у відзиві, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 02.09.2025 року клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено, витребувано у АТ «Універсал Банк» відповідну інформацію. 18.09.2025 року до суду від АТ «Універсал Банк» надійшла витребувана інформація, зокрема, виписки по рахунку відповідача [PERSON] . Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 02.10.2025 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача Панкратова Т.В. у судове засідання не з`явилася, у відповіді на відзив просила розгляд справи проводити за її відсутності та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача адвоката Терес О.В. у судове засідання не з`явилася, письмово просила розгляд справи проводити за відсутності сторони відповідача, у задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 27.11.2023 року між ТОВ «Слон Кредит» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту по продукту «Комфортний» № 1314811 (далі Кредитний договір», який було підписано електронним підписом відповідача, відтвореного шляхом використання одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідача (а.с. 11-15). У вказаному договорі містяться персональні дані відповідача [PERSON] . Відповідно до умов договору, сторони погодили суму кредиту у розмірі 5 500 грн., строк кредиту 360 днів та стандартну процентну ставку у розмірі 2,50%. Відповідачем також було підписано паспорт споживчого кредиту, у якому сторони погодили відсоткову ставку (а.с. 17-18). За інформацією в листі ТОВ «ПЕЙТЕК УКРАЇНА», відповідно до договору № 1314811 від 27.11.2023 року, 27.11.2023 року о 13:30:30 год. було успішно перераховано грошові кошти у сумі 5 500 грн. на платіжну карту [NUMBER] (а.с. 19). 14.10.2024 року між ТОВ «Слон Кредит» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 14102024, відповідно до умов якого ТОВ «Слон Кредит» передає (відступає), а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні права вимоги до боржників, які вказані у реєстрі боржників (а.с. 20-23). Відповідно до реєстру боржників до Договору факторингу № 14102024 від 14.10.2024 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 49 362,50 грн., з яких: 5 500 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 43 862,50 грн. сума заборгованості за відсотками (а.с. 24). Представником позивача також надано розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором, відповідно до якого заборгованість відповідача за період з 27.11.2023 року по 22.10.2024 року складає 49 362,50 грн., з яких: 5 500 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 43 862,50 грн. сума заборгованості за відсотками (а.с. 25). Матеріалами справи підтверджено, що 25.12.2023 року між ТОВ «Аванс Кредит» та [PERSON] було укладено Договір про надання фінансового кредиту № 39678-12/2023 (далі Кредитний договір), який було підписано електронним підписом відповідача, відтвореного шляхом використання одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідача (а.с. 30-35). У вказаному договорі містяться персональні дані відповідача [PERSON] . Відповідно до умов договору, сторони погодили суму кредиту у розмірі 16 000 грн., строк кредиту 120 днів, дата погашення кредиту 22.04.2024 року, та процентну ставку у розмірі 2,50% в день в межах строку кредитування. Відповідачем також було підписано паспорт споживчого кредиту, у якому сторони погодили відсоткову ставку (а.с. 38-40). 20.06.2024 року між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 20/06/24, відповідно до умов якого ТОВ «Аванс Кредит» передає (відступає), а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні права вимоги до боржників, які вказані у реєстрі боржників (а.с. 41-44). Відповідно до реєстру боржників від 20.06.2024 року до Договору факторингу № 20/06/24 від 20.06.2024 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 64 000 грн., з яких: 16 000,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 48 000,00 грн. заборгованість за відсотками (а.с. 45). Представником позивача також надано розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором, відповідно до якого заборгованість відповідача за період з 25.12.2023 року по 20.06.2024 року становить 64 000 грн., з яких: 16 000,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 48 000,00 грн. заборгованість за відсотками (а.с. 46-47). Матеріалами справи також підтверджено, що 17.01.2024 року між ТОВ «Старфайненс груп» та відповідачем [PERSON] було Договір про надання фінансового кредиту № 14344-01/2024 (далі Кредитний договір), який було підписано електронним підписом відповідача, відтвореного шляхом використання одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідача (а.с. 51-55). У вказаному договорі містяться персональні дані відповідача [PERSON] . Відповідно до умов договору, сторони погодили суму кредиту у розмірі 6 000 грн., строк кредиту 100 днів, дата погашення кредиту 25.04.2024 року, та процентну ставку у розмірі 2,50% в день в межах строку кредитування. Відповідачем також було підписано паспорт споживчого кредиту, у якому сторони погодили відсоткову ставку (а.с. 58-60). 28.05.2024 року між ТОВ «Старфайненс груп» та позивачем ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 28052024, відповідно до умов якого ТОВ «Старфайненс груп» передає (відступає), а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні права вимоги до боржників, які вказані у реєстрі боржників (а.с. 61-63). Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу № 28052024, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 21 000 грн., з яких: 6 000 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 15 000 грн. заборгованість за відсотками (а.с. 64). Представником позивача також надано розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором, відповідно до якого заборгованість відповідача за період з 17.01.2024 року по 28.05.2024 року становить 21 000 грн., з яких: 6 000 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 15 000 грн. заборгованість за відсотками (а.с. 65-66). Оскільки відповідач у добровільному порядку свої договірні зобов`язання не виконує, то між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За правилом частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Поняття договору факторингу закріплено у ст. 1077 ЦК України. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Форма правочину щодо заміни кредитора у зобов`язанні визначено у ст. 513 ЦК України, згідно вимог якої правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно із ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, Велика Палата Верховного Суду по справі № 465/646/11 (Постанова від 31.10.2018 року) зазначила, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Враховуючи надані суду докази, суд встановив, що до позивача перейшло право вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за вказаними кредитними договорами. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Особливості укладання договорів в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі Закон). Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону). Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону). Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини 8 статті 11 Закону, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Судом встановлено, що кредитні договори між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису сторін. При цьому, відповідач [PERSON] через особистий кабінет на веб-сайті первісних кредиторів подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту, після чого первісні кредитори надіслав позичальнику за допомогою засобів зв`язку, на зазначений нею номер телефону, одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду (одноразовий ідентифікатор дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності), який відповідач використала для підтвердження підписання вказаних договорів. Матеріали справи свідчить про досягнення сторонами згоди щодо істотних умов договорів, як того вимагають положення ст. 638 ЦК України. При цьому, згідно із положеннями ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Суд також приймає до уваги правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010, відповідно до якої ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. З урахуванням відсутності спростування відповідачем презумпції правомірності договору на рівні закону або судового рішення, неможливості учасників цивільних відносин на рівні того чи іншого договору здійснювати його кваліфікацію як недійсного (нікчемного чи оспорюваного), суд дійшов висновку, що вказані кредитні договори є дійсними та чинними, а тому їх умови в обов`язковому порядку мають виконуватись сторонами. У свою чергу, доказів того, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки на яку первісними кредиторами здійснювалося перерахування позичених грошових коштів, номер телефону) були використані товариствами для укладення кредитних договорів від її імені, відповідачем до суду не надані. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій відповідач не зверталася, як і не оскаржувала правомірність укладених договорів. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу. У статті 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється його належним виконанням. Згідно із статтею 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання його сторонами. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Положеннями ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому, відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як вбачається із відповіді АТ «Універсал Банк» від 15.09.2025 року на запит суду, на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] . На карту № [NUMBER] , що належить [PERSON] , 25.12.2023 року було зараховано кошти у розмірі 16 000 грн., 27.11.2023 року у розмірі 5 500 грн., та 17.01.2024 року 6 000 грн. Також надано виписки по рахунках відповідача. Таким чином, матеріали справи містять докази перерахування кредитних коштів за вказаними кредитними договорами на карту відповідача. Відповідачем не спростовано фактичне користування кредитними коштами, що слідує з виписки за її картковим рахунком, яка міститься в матеріалах справи і яка є належним доказом заборгованості відповідача за тілом кредиту, що відповідає пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц (провадження № 61-9618св19). В свою чергу, поповнення кредитного рахунку, які проводила відповідач, свідчать про те, що відповідач усвідомлювала, що винна кошти, а отже повною мірою розуміла наслідки та була ознайомлена з умовами використання наданих їй коштів. У постанові КЦС ВС від 15.01.2025 року № 753/16762/15-ц (61-7242 св 24) викладено правовий висновок про те, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Окрім того, зробивши часткову оплату з метою виконання умов договору, відповідач вчинив конклюдентні дії щодо визнання договору і, відповідно, щодо правомірності вимог позивача за договором про надання кредиту. Аналогічної позиції притримується Верховний Суд в пункті 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зазначено, що: не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Також, в Постанові Верховного Суду від 23.12.2020 року по справі № 127/23910/14-ц зазначено, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та або суми санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 передбачено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Суд звертає увагу, що відповідач [PERSON] , будучи стороною вказаних правочинів, мала можливість надати суду відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження того, що відповідні кошти не зараховувались на її карткові рахунки, указані у договорах, у період часу, про який стверджує позивач, або того, що карткові рахунки їй не належать, проте зазначеного не зробила, та, всупереч ст. 81 ЦПК України, не надала суду жодного доказу на підтвердження того, що вказані договори вона не укладала або доказів погашення нею зазначеної заборгованості. Таким чином, матеріали справи містять належні та допустимі докази, які підтверджують перерахування відповідачу [PERSON] грошових коштів за вказаними кредитними договорами у розмірі, встановленому договорами. Суд вважає, що сторона відповідача, заперечуючи отримання кредитних коштів, застосувала концепцію «негативного доказу» при вирішенні цього спору (постанова ВС від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13), оскільки належних доказів таких тверджень [PERSON] не надано при тому, що відповідач мала безперешкодний та повний доступ до своїх банківських даних. Сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Отже, сторона відповідача, висловлюючи заперечення проти певних обставин та не надаючи доказів, які підтверджують ці доводи, не може перекладати на позивача обов`язок їх доведення. Положеннями ч. 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за основною сумою боргу за вказаними кредитними договорами. Разом з тим, детально оглянувши вказані кредитні договори в частині строку їх дії та нарахування відсотків, суд зазначає наступне. Положеннями ст. 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Відповідно до статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Положеннями ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно із статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Водночас, припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок Верховний Суд зробив у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 4-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18 січня 2022 року (справа № 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Щодо стягнення заборгованості за відсотками за кредитним договором № 1314811 від 27.11.2023 року, суд зазначає наступне. Відповідно до умов вказаного договору, сторони погодили строк кредиту 360 днів та стандартну процентну ставку у розмірі 2,50%. Згідно наданого стороною позивача розрахунку заборгованості за кредитним договором № 1314811 від 27.11.2023 року, заборгованість відповідача за період з 27.11.2023 року по 22.10.2024 року складає 49 362,50 грн., з яких: 5 500 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 43 862,50 грн. сума заборгованості за відсотками (а.с. 25). Таким чином, заборгованість по відсоткам за вказаним кредитним договором нарахована у межах строку кредитування, а тому підлягає стягненню у повному обсязі. Щодо стягнення заборгованості за відсотками за кредитним договором № 14344-01/2024 від 17.01.2024 року, суд зазначає наступне. Відповідно до умов договору, сторони погодили строк кредиту 100 днів, дата погашення кредиту 25.04.2024 року, та процентну ставку у розмірі 2,50% в день в межах строку кредитування. Згідно наданого стороною позивача розрахунку заборгованості за кредитним договором № 39678-12/2023 від 25.12.2023 року, заборгованість відповідача за період з 17.01.2024 року по 28.05.2024 року становить 21 000 грн., з яких: 6 000 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 15 000 грн. заборгованість за відсотками (а.с. 65-66). Суд звертає увагу, що заборгованість розрахована по 28.05.2024 року, тобто, після закінчення строку кредитування, передбаченого договором. Разом з тим, детально оглянувши наданий розрахунок заборгованості суд встановив, що починаючи з 25.04.2024 року заборгованість за відсотками складає 15 000 грн. і не змінюється до 28.05.2024 року. Таким чином, представником позивача було нараховано відсотки поза межами строку кредитування, прото їх сума починаючи з 25.04.2024 року не змінюється, а тому суд вважає за можливе стягнути із відповідача заборгованість за відсотками саме за період з 17.01.2024 року по 25.04.2024 року у розмірі 15 000 грн. Щодо стягнення заборгованості за відсотками за кредитним договором № 39678-12/2023 від 25.12.2023 року, суд зазначає наступне. Відповідно до умов вказаного договору, сторони погодили строк кредиту 120 днів, дата погашення кредиту 22.04.2024 року, та процентну ставку у розмірі 2,50% в день в межах строку кредитування. Згідно наданого стороною позивача розрахунку заборгованості за кредитним договором № 39678-12/2023 від 25.12.2023 року, заборгованість відповідача за період з 25.12.2023 року по 20.06.2024 року становить 64 000 грн., з яких: 16 000 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 48 000,00 грн. заборгованість за відсотками (а.с. 46-47). Детально оглянувши наданий розрахунок заборгованості суд встановив, що заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором розрахована по 20.06.2024 року, тобто, після закінчення строку кредитування, передбаченого договором. Виходячи із викладеного, суд не приймає до уваги розрахунок заборгованості, який міститься в матеріалах справи, оскільки такий проведений без урахування умов договору, а також всупереч вимог закону в частині нарахування заборгованості по відсотками. Таким чином, представником позивача було нараховано відсотки поза межами строку кредитування, а тому суд вважає за можливе стягнути із відповідача заборгованість за відсотками за період з 25.12.2023 року по 22.04.2024 року у розмірі 36 000 грн. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року при розгляді справи права № 910/4518/16, провадження № 12-16гс22 висловила правову позицію, що надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. При цьому, позивачем не заявлено вимог про стягнення із відповідача процентів, які передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України, як міри відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ст. ст. 4, 6 ЦК України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за: - кредитним договором № 1314811 від 27.11.2023 року у розмірі 49 362,50 грн., з яких: 5 500 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 43 862,50 грн. сума заборгованості за відсотками; - кредитним договором № 39678-12/2023 від 25.12.2023 року у розмірі 52 000 грн., з яких: 16 000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 36 000 грн. сума заборгованості за відсотками за період з 25.12.2023 року по 22.04.2024 року включно; - кредитним договором № 14344-01/2024 від 17.01.2024 року у розмірі 21 000 грн., з яких: 6 000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 15 000 грн. сума заборгованості за відсотками за період з 17.01.2024 року по 25.04.2024 року включно, а всього стягнути заборгованість за вказаними договорами у загальному розмірі 122 362,50 грн. В іншій частині у задоволенні позовних вимог сляд відмовити через їх необґрунтованість та недоведеність. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення із відповідача на користь позивача судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних, у розмірі 2 757,57 грн. (122 362,50 грн. * 3 028 грн. / 134 362,50 грн.). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial