Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

13 березня 2025 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу , розподіл майна та визнання права власності на частину автомобіля. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.03.2025 року цивільна справа було визначено склад суду головуюча суддя Корнєєва І.В. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 березня 2024 року позов [PERSON] до до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу , розподіл майна та визнання права власності на частину автомобіля , прийнята до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначена справа до розгляду у підготовчому засіданні на 10.00 годину 17 квітня 2025 року, роз`яснено право відповідачу надати відзив на позов. Ухвалою суду від 17 квітня 2025 року підготовче судове засідання відкладено на 13.00 годину 15 травня 2025 року у зв`язку з неявкою у судове засідання відповідача. 14 травня 2025 року до суду надійшла заява представника третьої особи адвоката Черненко Т.Б. про залучення до участі у справі [PERSON] у якості третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог. Ухвалою суду від 15 травня 2025 року залучено [PERSON] третьою особою,яка не заявляє самостійних вимог , та підготовче судове засідання відкладено на 11.00 годину 11 червня 2025 року. 11 червня 2025 року від третьої особи [PERSON] надійшло клопотання про витребування у нотаріуса спадкової справи після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 11 червня 2025 року у Державного нотаріуса Другої кам`янської державної нотаріальної контори Астахової О.С. було витребувано спадкову справу після смерті [PERSON] та підготовче судове засідання відкладено на 11.00 годину 24 червня 2025 року. Ухвалою суду від 24 червня 2025 року підготовче судове засідання відкладено на 11.30 годину 13 серпня 2025 року у зв`язку з неявкою у судове засідання відповідача та не надходженням до суду копії спадкової справи від нотаріуса. Ухвалою суду від 13 серпня 2025 року підготовче судове засідання відкладено на 09.30 годину 26 серпня 2025 року у зв`язку з не надходженням до суду копії спадкової справи від нотаріуса. 26 серпня 2025 року справа була знята з розгляду у зв`язку з неповнотою складу суду та призначена до розгляду на 09.30 год. 25 вересня 2025 року. 28 серпня 2025 року до суду від державного нотаріуса Другої кам`янської державної нотаріальної контори Астахової О.С. надійшла копія спадкової справи після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 25 вересня 2025 року закрито підготовче судове провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позов [PERSON] обгрунтовано тим, що з 2015 року позивач почала зустрічатися з [PERSON] , на той час вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з першим чоловіком, йшов процес розлучення. З жовтня 2015 року позивач та [PERSON] стали проживати разом , з усіма притаманними сім`ї рисами , мали всі взаємні права та обов`язки подружжя, кохали один одного, турбувались один за одного, мали загальний бюджет, вели спільне господарство та разом виховували її на той час неповнолітню доньку. Від попереднього шлюбу [PERSON] мав доньку [PERSON] , [INFO] , з якою спілкувався край рідко. 22 січня 2016 року рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано. І їх з [PERSON] сім`я продовжила своє існування в кращих родинних традиціях, у спільних турботах, праці та відпочинку , про що свідчать фотографії із сімейного архіву , які позивач надає як доказ. Проживали позивач разом з чоловіком у квартирі за адресою: [ADDRESS] ,яка була виділена [PERSON] від підприємства, на якому він колись працював. Вони облаштували їх житло,створювали у ньому затишок, придбавали необхідні речі для їх родини, вони мали взаємні права та обов1язки, були разом у горі та радості,але шлюб не реєстрували, оскільки раніше вже перебували у зареєстрованих шлюбах і розуміли, що не сама по собі реєстрація шлюбу не є запорукою щасливого сімейного життя. У 2020 році позивач з чоловіком прийняли рішення про придбання автомобіля для їх родини, але оскільки повної суми для купівлі транспортного засобу у них не вистачало , 29 жовтня 2020 року [PERSON] у АТ «Банк кредит Дніпро» отримав кредит у сумі 148 720 грн. Кредитні кошти вони доклали до коштів із спільного бюджету і 04 листопада 2020 року придбали автомобіль Hyundai Getz,2006 року випуску, сірого кольору , VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . У них з чоловіком були довірчі відносини, тому позивач не заперечувала, щоб право власності на автомобіль було зареєстровано на його ім`я , хоча транспортний засіб здебільшого знаходився у її користуванні. Позивач з чоловіком постійно працювали, мали офіційні місця роботи і стабільні заробітні плати, що позволяло їм вчасно закрити кредит,який чоловік оформлював для придбання автомобіля. У них з чоловіком були спільні мрії і плани на майбутнє,яким не судилося здійснитись, оскільки [INFO] [PERSON] раптово помер. Похороном чоловіка займалася позивач особисто, всі витрати на поховання, організацію поминального обіду та виготовлення пам`ятника також несла тільки позивач , свідоцтво про смерть також було видано саме позивачу. У теперішній час постало питання про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Єдиною спадкоємицею першої черги за законом є донька померлого [PERSON] , інших спадкоємців ані за законом , ані за заповітом немає. До складу спадкового майна входить автомобіль Hyundai Getz,2006 року випуску, сірого кольору , VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Враховуючи, що транспортний засіб був придбаний за спільні сімейні кошти [PERSON] та позивача, позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу з 21 лютого 2016 року по день смерті [PERSON] 22 жовтня 2024 року визнати автомобіль спільним майном та визнати за позивачем право власності на частину автомобіля в порядку розподілу майна. В судовому засіданні позивач [PERSON] просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Як при підготовчому судовому засіданні , так й при розгляді справи по суті , позивач не бажала викликати свідків та надати додаткові докази на підтвердження своїх вимог. Відповідач [PERSON] до судових засідань жодного разу не з`явилася , про дати , час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином , жодної заяви чи клопотання, відзиву на позов відповідачем до суду не надано. Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнов проти України", відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Практика Європейського Суду з прав людини (зокрема рішення «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008) наголошує, що «сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження». За таких обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. За зазначених обставинах , враховуючи думку учасників процесу, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача [PERSON] . Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, [PERSON] проти задоволення позову заперечував, зазначивши, що він відбував покарання у місцях позбавлення волі , з померлим братом [PERSON] не спілкувався, позивач по справі з його братом не проживала та не вела сумісного господарства. Він є єдиним спадкоємцем після смерті брата,який звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Представник третьої особи адвокат Черненко Т.Б. позовні вимоги не визнала, зазначивши, що позивачем не надано жодного доказу, що вона спільно проживала з померлим та вела з ним спільне господарство, що автомобіль був придбаний за спільні кошти. Крім того, належним відповідачем є [PERSON] , який єдиний прийняв спадщину . На неодноразову пропозицію суду замінити відповідача на належного або залучити [PERSON] співвідповідачем по справі позивач відмовилася. Позов заявлений до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Просить відмовити позивачу у задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено , що [INFO] помер [PERSON] , який проживав та був зареєстрований за адресою : [ADDRESS] (а.с.12, 17). Позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту № 721 від 05.12.2024 року КП Кам`янської міської ради «Добробут» [PERSON] дійсно проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , разом з нею проживав та був зареєстрований [PERSON] , [INFO] , з яким вона вела спільне господарство до дня смерті [INFO] , про що підтверджують сусіди, спільно проживали з жовтня 2015 року (а.с.1, 9,12). Позивач [PERSON] з 12 січня 2000 року станом на 2015 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та 22 січня 2016 року рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано. Вказаним рішенням суду встановлено відповідно до зазначених позивачем [PERSON] обставин, що на момент розірвання шлюбу позивач [PERSON] вимушена мешкати у своєї матері (а.с.11). Відповідно до доданої до позову копії трудової книжки позивач [PERSON] у період з 1994 року по теперішній час працювала вихователем дошкільного навчального закладу (а.с.13-14). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина , яку прийняв рідний брат покійного [PERSON] , на підставі заяви якого від 07.03.2025 року державним нотаріусом Другої кам`янської державної нотаріальної контори Астаховою О.С. була відкрита спадкова справа № 130/2025 після смерті [PERSON] (а.с.113-126). Інші спадкоємці , в тому числі дочка [PERSON] - [PERSON] , з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріальної контори не зверталися та спадщину не приймали. В судовому засіданні встановлено, що до спадкової маси входить також автомобіль Hyundai Getz,2006 року випуску, сірого кольору , VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] (а.с.15). Також в судовому засіданні встановлено, що за життя [PERSON] отримав кредит в АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» за договором № 22035000432156 від 29.10.2020 року, в рамках якого [PERSON] було надано кредитні кошти у розмірі 148 720,00 грн., заборгованість за договором погашено в повному обсязі 25.09.2023 року (а.с.16). Позивачем у обгрунтування позову також надані докази понесення витрат на захоронення [PERSON] , на оплату поминальних обідів та встановлення пам`ятника (а.с.18-24). Інших доказів , окрім зазначених вище , позивачем суду не надано , в тому числі й фотографії із сімейного архіву , про які позивач зазначає у позові. Позивач [PERSON] як на підготовчому судовому засіданні , так й у судовому засіданні при розгляді справи по суті , відмовилася від допиту свідків по справі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 06 жовтня 2021 року у справі № 521/21655/19 (провадження № 61-5847св21). Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Суд, надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим на їх підставі обставинам, дійшов висновку про те, що позивач [PERSON] не довела належними, допустимими та достатніми доказами факт проживання її та [PERSON] однією сім`єю, спільний побут і взаємні права й обов`язки в період, упродовж якого було придбане спірне майно. Жоден досліджений судом доказ не зміг підтвердити факту спільного проживання позивача із [PERSON] саме як чоловіка та дружини, ведення ними спільного господарства та наявності спільного бюджету, а також за яких саме обставин та за які саме грошові кошти було придбано спірне майно. Суд вважає, що проживання позивача та [PERSON] за однією адресою, за відсутності інших доказів у їх сукупності про їх спільний побут, не може бути доказом факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини. Суд вважає, що вказані позивачем обставини на обґрунтування позовних вимог, а саме спільний відпочинок, спільні світлини зі свят , доказів чого суду не надано , самі по собі, без доведення належними доказами факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між позивачем та [PERSON] склались та мали місце протягом вказаного хронологічного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. Аналогічна позиція висунута у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2024 року у справі № 750/728/21. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Суд також зазначає, що наявність лише документів, пов`язаних зі смертю та захороненням спадкодавця, не є доказом перебування з ним у фактичних шлюбних відносинах спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків із померлим. Аналогічна позиція висунута у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 202/5003/16-ц (провадження № 61-44809св18). Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. У судовому засіданні суду не надано доказів придбання позивачем та [PERSON] автомобіля за спільні з позивачем кошти, а також здійснення оплати сторонами кредитних коштів за кредитним договором. Аналогічна позиція висунута у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження № 61-28343св18). За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (спірний автомобіль) таким, що належить на праві спільної сумісної власності позивачу [PERSON] та померлому [PERSON] , як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Суд зазначає , що сам по собі факт перебування позивача з [PERSON] у близьких стосунках, на чому наполягала позивач ,не може свідчити про те, що позивач та померлий [PERSON] проживали в зазначений період однією сім`єю, а придбане одним із них майно, а саме [PERSON] , є спільною сумісною власністю, оскільки позивач не надав докази ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання майна в інтересах сім`ї. Аналогічна позиція висунута у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17 (провадження № 61-46210св18). Враховуючи , що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (спірний автомобіль) таким, що належить на праві спільної сумісної власності позивачу [PERSON] та померлому [PERSON] , як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, а тому й відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на частину автомобіля Крім того, як слідує з позовної заяви, відповідачем у справі [PERSON] визначено дочку померлого [PERSON] ,яка з заявою про прийняття спадщини не зверталася. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Так, постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18) вказано, що: "у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) вказано, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування». Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 січня 2022 року у справі № 280/4/18. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Згідно із статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначити відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача. Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У даній справі позивач пред`явив позовні вимоги до [PERSON] , тоді як належним відповідачем у даній справі є [PERSON] . Клопотання про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача позивач не заявляла. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Крім того, як слідує з матеріалів справи, єдиним спадкоємцем,який прийняв у передбаченому законом порядку після смерті [PERSON] є його рідний брат [PERSON] , тобто саме [PERSON] є належним відповідачем по даній справі. На підставі викладеного , суд вважає необхідним відмовити в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Відносно клопотання позивача про врахування при розподілі спадкового майна понесених позивачем витрат на поховання [PERSON] та здійснення перерахунку спадкової маси , суд зазначає, що таких вимог у позові [PERSON] не заявляла , предмет та підставу позову не змінювала. Крім того , розподіл спадкового майна та визначення часток у спадковому майні , а також компенсація понесених позивачем витрат на поховання [PERSON] , не є предметом даного позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені [PERSON] по сплаті судового збору слід залишити за нею.

Outcome: dismissed