Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Столяр О.М., звернулася до суду із позовною заявою до Франківського відділу державної виконавчої служби у м.Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з нерухомого майна. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, згідно свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 08.01.1998 №214687, квартира загальною площею 41.70 квадратних метрів за адресою : [ADDRESS] , належить на праві свільної (часткової) власності: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Син позивача - [PERSON] , помер [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис №6046 від 15.10.2024. Після його смерті залишилось спадкове майно, яке складалось з квартири за адресою: [ADDRESS] , з урахуванням частки, що належать йому. 28.11.2024 позивачка звернулася до приватного нотаріуса для реєстрації спадкової справи, після чого їй стало відомо пронакладення арешту на нерухоме майно, спадкова справа №73366888. 22.05.2025 позивачка звернуласядо Франківського відділу державної виконавчої служби у м. Львова Західного міжрегіонального управління Міністертва юстиції з заявою про зняття арешту з майна, у відповідь на яку їй повідомили про необхідність звернення до суду для вирішення питання скасування арешту з майна її померлого сина. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 27.10.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення такої ухвали для подання відзиву на позовну заяву із викладенням своїх аргументів і міркувань на підтримку або заперечення проти позову. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 22.01.2026, в порядку ст.200 ЦПК України судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та представник позивача, будучи належним чином повідомленими про час, дату та місце проведення судового засідання у таке не з`явилися, проте 02.02.2026 року подали до суду заяву у якій просили задовольнити позов у повній мірі та проводити судовий розгляд за їх відсутності, що є їх правом, передбаченим ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідач Франківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не забезпечив участі свого уповноваженого представника у підготовчому провадженні та судових засіданнях, хоча був належним чином повідомлений про дату та час підготовчого провадження та судового розгляду справи. Правом на подання відзиву на позовну заяву не скористались. Третя особа Приватний нотаріус Юзва Ярина Ярославівна пояснень у справі не подала, в судове засідання не з`явилася, хоча була належним чином повідомленою про дату та час судового розгляду справи, проте у своїх заявах від 04.12.2025 та 30.01.2026 просить розглянути справу без її участі. Суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення та виходить із наступного. Відповідно до частини першої ст.4 ЦПК України, частини першої ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи наступне. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 08.01.1998 № [NUMBER] , квартира загальною площею 41.70 квадратних метрів за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної (часткової) власності: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Чоловік позивача - [PERSON] , помер [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис №326 від 15.01.1998, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Син позивача - [PERSON] , помер [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис №6046 від 15.10.2024, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті залишилось спадкове майно, яке складалось з квартири за адресою [ADDRESS] , з урахуванням частки, що належать йому. Листом від 16.09.2025 за №148/01-16 приватний нотаріус Юзва Я.Я. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті [PERSON] , а саме, на 1/3 частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] , оскільки на вказану майно накладено арешт. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на квартиру за адресою [ADDRESS] , 11.11.2004 накладено арешт в межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-8403 від 16.02.2004, ВДВС Франківського РУЮ. Зважаючи на вищевикладені обставини, позивач 22.05.2025 звернулася до Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з заявою про зняття арешту з майна. Згідно відповіді Франківського відділу державної виконачої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністертсва юстиції від 26.05.2025 №38166, повідомлено, що в державного виконавця відсутні законні підстави для звільнення майна боржника з-під арешту. Зазначений арешт був накладений на підставі виконавчого листа №2-8403 від 16.02.2004, однак, матеріали даного виконавчого провадження знищені у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Згідно ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Права власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст.ст.1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст.1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03.05.2023 року у справі №463/3251/22. Виходячи з наведеного, основним позасудовим способом оформлення права власності на майно в порядку спадкування за законом є отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріуса. Наявність арешту на майно спадкодавця перешкоджає позивачу, як спадкоємцю за законом, оформити спадщину на майно, на яке позивач претендує після смерті свого сина та є підставою відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину до його зняття. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Частиною четвертою ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, частиною п`ятою цієї статті встановлено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду. При цьому, за п.3 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника. Верховний Суд у постанові від 13.07.2022 року у справі №2/0301/806/11 зауважив, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Наявність тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Таким чином, наявність тривалого арешту майна спадкодавця за відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у майнові права позивача. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що у справі наявні достатні докази, які підтверджують те, що позивач є спадкоємцем за законом після смерті [INFO] [PERSON] в порядку спадкування за законом, однак, у зв`язку із накладенням арешту на вказану квартиру в нотаріальному порядку реалізація її спадкових прав є неможливою, а відповідач, на підставі постанови якого накладено арешт на вищевказану квартиру, не висловив застережень щодо зняття такого арешту, відтак суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судові витрати згідно ст.141 ЦПК України, при задоволенні позовних вимог, підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Outcome: approved