Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

У грудні 2023 року адвокат Коваленко Юлія Олександрівна в інтересах [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Житомирської обласної прокуратури, Держави Україна в особі ГУНП в Житомирській області, Держави Україна в особі Житомирського апеляційного суду, Держави Україна в особі Верховного Суду України, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним засудженням. У обґрунтування вимог позову вказано, що вироком Апеляційного суду Житомирської області від 11 липня 2002 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 10 жовтня 2002 року, [PERSON] засуджено до за двома епізодами обвинувачення до довічного позбавлення волі, внаслідок допущення суттєвих порушень при розгляді справи. Це знайшло своє підтвердження у рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Шабельник проти України» від 19 лютого 2009 року та «Шабельник проти України №2» від 1 червня 2017 року та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року, внаслідок чого, вирок було скасовано у частині обвинувачення за першим епізодом щодо подій 23 жовтня 2001 року і у цій частині справу направлено на новий судовий розгляд. За результатами нового судового розгляду вироком Корольовського районного суду м. Житомира [PERSON] було виправдано у зв`язку із не доведенням його участі у вчиненні злочинів за першим епізодом, що мав місце 23 жовтня 2001 року, які передбачені п. 9 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України. Відтак, внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, після ухвалення судом виправдувального вироку [PERSON] має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. На підставі викладеного, просив суд стягнути на користь [PERSON] з держави України в особі Державної казначейської служби України моральну шкоду в розмірі 2 500 000,00 грн. шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державного бюджету України; матеріальну шкоду в розмірі 1 661 600,00 грн. шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державного бюджету України. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.12.2023 року у справі відкрито провадження за правилами позовного (загального) провадження, та призначено підготовче судове засідання. 28.12.2023 року на адресу суду від ГУНП в Житомирській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, останній зазначає, що вказаний позов подано до неналежного відповідача. ГУНП в Житомирській області вважає, що відсутні підстави для відшкодування шкоди на користь позивача, оскільки у останнього не виникло право на відшкодування шкоди у зв`язку із відсутністю фактів незаконного кримінального переслідування, незаконного засудження або незаконного відбування покарання. Оскільки позивач будучи фактично притягнутим до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених п. 2, 3, 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 147, ч. 4 ст. 189 КК, був звільнений від кримінальної відповідальності лише за вчинення злочинів передбачених п. 9 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України (за першим епізодом щодо розбійного нападу та вбивства, що мало місце 23 жовтня 2001 року), тому позивач у зв`язку з цим не був повністю реабілітований. Крім того, ознайомившись з матеріали позовної заяви та додатками до позовної заяви, ГУНП в Житомирській області зазначає, що не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача з боку ГУНП в Житомирській області, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини відповідача в її заподіянні, не доведено факт психологічних страждань саме за притягнення останнього до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбачених п. 9 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, оскільки його притягалось до кримінальної відповідальності за вчинення двох кримінальних правопорушень, за одне з яких визнано винним, всі слідчі дії проводились за вказаними правопорушеннями одночасно. Крім того, позивачу було призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, вирок скасовано не було. Таким чином, враховуючи те, що підстави для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду в даному випадку відсутні, Головне управління Національної поліції в Житомирській області вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими, безпідставними та такими що не підлягають задоволенню. 03.01.2024 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив. 04.01.2024 року на адресу суду від Житомирського апеляційного суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, останній заперечує щодо задоволення вказаного позову з огляду на наступне. Відповідно до Указу Президента України від 29.12.2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» був ліквідований Апеляційний суд Житомирської області та утворений Житомирський апеляційний суд. Свою процесуальну діяльність Житомирський апеляційний суд почав з 03.10.2018 року. Житомирський апеляційний суд не є правонаступником Апеляційного суду Житомирської області у зв`язку з чим, Житомирський апеляційний суд є неналежним відповідачем. 10.01.2024 року на адресу суду від ГУНП в Житомирській області надійшли заперечення (на відповідь на відзив). 16.01.2024 року на адресу суду від Житомирської обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, вважає вимоги необґрунтованими. 22.04.2024 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.02.2025 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала, просила задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача 1 проти вимог позову, заперечувала, просила відмовити у задоволенні вимог позову. У судове засідання інші сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, причини неявки не повідомили. У матеріалах справи міститься клопотання від Верховного Суду України про розгляд справи без участі представника відповідача. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність інших сторін, на підставі наявних в ній доказів. Суд заслухавши сторону позивача, сторону відповідача 1, дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступного висновку. Судовим розглядом встановлено, що 10 грудня 2001 року [PERSON] було затримано за підозрою у викраденні і вбивстві неповнолітньої [PERSON] , що мало місце 03 грудня 2001 року. 25 лютого 2002 року слідчий прокуратури порушив проти [PERSON]. кримінальну справу за обвинуваченням у вбивстві [PERSON] , що мало місце 23 жовтня 2001 року, та об`єднав її з кримінальною справою стосовно викрадення і вбивства неповнолітньої [PERSON] , що мало місце 03 грудня 2001 року. 03 квітня 2002 року [PERSON]. було пред`явлено обвинувачення у викраденні і вбивстві [PERSON] та у вбивстві [PERSON]. Вироком Апеляційного суду Житомирської області від 11 липня 2002 року [PERSON] було засуджено за двома епізодами, що мали місце 23 жовтня 2001 року та 03 грудня 2001 року, за п.п. 2, 3, 6, 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна; за ст. за ч. 3 ст. 146 КК України на 10 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 147 КК України на 15 років позбавлення волі; за ч. 4 ст. 187 КК України на 14 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна; за ч. 4 ст. 189 КК України на 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточно [PERSON] визначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. 10 жовтня 2002 року ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України зазначений вирок залишено без зміни. 19 лютого 2009 року у справі «Шабельник проти України», заява № 16404/03, [1] Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) прийняв остаточне рішення, яке набрало чинності 19 травня 2009 року відповідно до статті 44 § 2 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Цим рішенням встановлено порушення статті 6 § 1 та 6 § 3 (с) Конвенції в контексті порушення права [PERSON] на захист на початковому етапі розслідування при проведенні допитів без участі його захисника та використання національним судом при встановленні вини заявника за обвинуваченнями у за першим епізодом (щодо вчинення розбійного нападу та вбивства, що мало місце 23 жовтня 2002 року) показань, здобутих із порушенням права на мовчання та права не свідчити проти себе. 30 квітня 2010 року ухвалою Верховного Суду України на спільному засіданні Судової палати у кримінальних справах та Військової судової колегії скасував ухвалу Верховного Суду України від 10 жовтня 2002 року, а справу направив на новий касаційний розгляд. 09 вересня 2010 року Верховного Суду України змінив вирок Апеляційного суду Житомирської області від 11 липня 2002 року, виключивши з мотивувальної частини цього судового рішення посилання як на докази винуватості засудженого на протокол допиту [PERSON] як свідка від 15 лютого 2002 року та протокол відтворення обстановки та обставин події за його участю. У решті вирок залишено без змін. 28 лютого 2011 року [PERSON] повторно звернувся до ЄСПЛ і скаржився на несправедливість судового процесу, в якому Верховний Суд України залишив без змін вирок суду першої інстанції, винесений щодо нього. 01 червня 2017 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Шабельник проти України (№ 2)», заява № № 15685/11,[2] яким встановив недотримання вимог ст. 6 Конвенції у зв`язку з тим, що аргументація Верховного Суду України при перегляді справи заявника та порядок, якого дотримувався суд, не відповідали вимогам справедливості. ЄСПЛ наголосив, що визнаючи законними й обґрунтованими висновки суду першої інстанції про доведеність висунутих [PERSON] обвинувачень, Верховний Суд України послався на докази, які ґрунтувалися лише на його свідченнях, щодо яких ЄСПЛ вже встановив порушення пунктів 1, 3 ст. 6 Конвенції у своєму першому рішенні у справі «Шабельник проти України». Водночас доказове значення покладених в основу рішення Верховного Суду України даних протоколу огляду місця події і висновків експертиз ґрунтувалося лише на зіставленні зафіксованої в них інформації з показаннями заявника, недопустимими з погляду вимог Конвенції (пп. 51-52). 16 травня 2018 року Велика Палата Верховного Суду переглянула судові рішення у справі на підставі п. 2 ч. З ст. 459 КПК України (справа № 1-13/2002, провадження № 13-2зво18). За результатами розгляду Велика Палата Верховного Суду скасувала вирок Апеляційного суду Житомирської області від 11 липня 2002 року та ухвалу колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 09 вересня 2010 року в частині засудження [PERSON] за розбійний напад та вбивство, що мало місце 23 жовтня 2002 року. В цій частині справу було направлено на новий судовий розгляд. Водночас Велика Палата Верховного Суду постановила вважати [PERSON] засудженим за сукупністю злочинів, передбачених п. 2, 3, 6 ч. 2 ст. 115, ч. З ст. 146, ч. 2 ст. 147, ч. 4 ст. 189 КК, до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке власністю засудженого. Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня1994 року N 266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі - Закон N 266/94-ВР) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Частиною другою статті 1 Закону N 266/94-ВР України встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до пунктів 1-1, 2 частини першої статті 2 Закону N 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до пунктів 3, 4 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року N 6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації. Отже, право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі Закону виникає в особи у випадку повної реабілітації. Разом з тим, суд приходить до висновку, що у даному випадку відсутні підстави для відшкодування шкоди на користь позивача, оскільки у останнього не виникло право на відшкодування шкоди у зв`язку із відсутністю фактів незаконного кримінального переслідування, незаконного засудження або незаконного відбування покарання. Так, позивач будучи фактично притягнутим до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених п. 2, 3, 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 147, ч. 4 ст. 189 КК, був звільнений від кримінальної відповідальності лише за вчинення злочинів передбачених п. 9 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України (за першим епізодом щодо розбійного нападу та вбивства, що мало місце 23 жовтня 2001 року), тому позивач у зв`язку з цим не був повністю реабілітований. Крім того, що не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача з боку відповідачів, оскільки позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння відповідачів, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів та вини відповідачів в її заподіянні, не доведено факт психологічних страждань саме за притягнення останнього до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбачених п. 9 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, оскільки його притягалось до кримінальної відповідальності за вчинення двох кримінальних правопорушень, за одне з яких визнано винним, всі слідчі дії проводились за вказаними правопорушеннями одночасно. Крім того, позивачу було призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, вирок скасовано не було. За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позову, і як наслідок, про відмову у його задоволенні.

Outcome: dismissed