Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

У лютому 2024 року представник позивача адвокат Лозинська Ольга Леонідівна в інтересах [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ) про стягнення заборгованості за договором позики. У обґрунтування вимог вказано, що 17.12.2019 року [PERSON] передала у позику [PERSON] грошові кошти в сумі 3 550,00 доларів США. У розписці відповідач зазначив, що ним отримані в позику від позивача грошові кошти, останній повинен повернути до 27.12.2019 року. Станом на дату подання цього позову, відповідач не виконав свого зобов`язання повернути позивачу суму позики. Заборгованість відповідача перед позивачем за укладеним між ними договором позики станом на 01.02.2024 року становить 3 550,00 доларів США. Крім того, сторона позивача вказує, що відповідач повинен сплатити проценти за користування коштами у розмірі 77 484,42 грн. На підставі викладеного, просила задовольнити вимоги позову та стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за позикою у розмірі 3 550,00 доларів США та проценти за користування нею у розмірі 77484,42 грн., крім того суму судового збору у розмірі 2 108,32 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.03.2024 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін відкрито провадження та призначено судове засідання та роз`яснено відповідачу право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали надати відзив на позовну заяву. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, про місце день і час розгляду справи повідомлялася належним чином, разом з тим, подала до суду заяву у якій, позов підтримала, просила задовольнити, розгляд справи просила здійснювати у її відсутність та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, в порядку встановленому ст.128 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив. Згідно з ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що 17.12.2019 року [PERSON] передала у позику [PERSON] грошові кошти в сумі 3 550,00 доларів США. У зв`язку з отриманням від позивача позики відповідач видав власноруч написану розписку, яка підтверджує передання йому позивачем вказаної грошової суми. У розписці відповідач зазначив, що ним отримані в позику від позивача грошові кошти у розмірі 3 550,00 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 27.12.2019 року. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25.04.2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. Судовим розглядом встановлено, що станом на дату подання цього позову та станом на дату розгляду справи, відповідач не виконав свого зобов`язання повернути позивачу суму позики. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладеться у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. За змістом ч. 1,2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким. що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовуються сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відтак, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер с доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За положеннями статей 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.1048, ч.1 ст.1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013 р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За правилами ст. 323 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язаних є його невиконання: або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до розрахунку наданого стороною позивача заборгованість відповідача перед позивачем станом на 01.02.2024 року становить 3 500,00 доларів США. Вказаний розрахунок відповідачем не оспорювався, доказів погашення заборгованості відповідачем не надано. З матеріалів справи вбачається, що відповідач своїх зобов`язань за Договором позики належним чином не виконав та всупереч вимогам цивільного законодавства до цього часу не повернув у повному обсязі борг за вказаним договором, а даних, які б свідчили про повернення відповідачем суми заборгованості позивачу у повному обсязі судом не встановлено. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню. Разом з тим, вимога позивача про стягнення з відповідача процентів за користування коштами в розмірі 77 484,42 грн., задоволенню не підлягає, оскільки, застосування індексу інфляції та трьох відсотків річних (ст. 625 ЦК України) до іноземної валюти є неправомірним, оскільки іноземна валюта не є об`єктом інфляційних процесів у гривні. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачем, всупереч положенню ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів своєчасної та у повному обсязі сплати заборгованості. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, враховуючи те, що відповідачем не було належним чином виконано умови вищезазначеного договору, а також ним не було спростовано вищезазначених обставин, на які позивачі посилаються як на підставу позову, у зв`язку із чим позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що вимоги позову, задоволено частково (63,24 % від ціни позову), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 333,30 грн. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial