Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 151702 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 9424,22 грн та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 21430,19 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 23 вересня 2025 року. Відповідно до повідомлення позивачу при звільненні з підприємства 23 вересня 2025 року належить сума 160476 грн. Відповідач частково погасив заборгованість, здійснивши 02 жовтня 2025 року оплату за серпень 2025 року в розмірі 8774 грн. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі складає 151702 грн. Крім того, в день фактичного звільнення з позивачем не було проведено розрахунку та не виплачено всі суми, які належить позивачу при звільненні, а тому позивач має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період 24 вересня 2025 року по дату складання та подання позовної заяви 29 жовтня 2025 року, у розмірі 9424,22 грн. Також вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача компенсація втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 21430,19 грн. Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 03 листопада 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та витребувано докази у Державного підприємства «Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова». 05 листопада 2025 року відповідач отримав в електронному вигляді ухвалу про прийняття до розгляду та відкриття провадження у справі до його електронного кабінету, проте будь-яких заяв по суті справи не подавав. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. Позивач з 03 березня 2015 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та 23 вересня 2025 року позивача було звільнено згідно ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку з невиплатою заробітної плати підприємством (а.с.12). При звільненні з підприємства 23 вересня 2025 року позивачу не виплачена заробітна плата у сумі 160476 грн, в тому числі: за травень 2021 року 6033 грн; за лютий 2022 року 8265 грн; за березень 2022 року 1652 грн; за квітень 2022 року 1467 грн; за березень 2023 року 3138 грн; за квітень 2023 року 1844 грн; за серпень 2023 року 32 грн; за січень 2024 року 4558 грн; за лютий 2024 року 8067 грн; за березень 2024 року 6957 грн; за квітень 2024 року 8705 грн; за червень 2024 року 9016 грн; за липень 2024 року 7981 грн; за серпень 2024 року 7210 грн; за вересень 2024 року 3895 грн; за жовтень 2024 року 4827 грн; за грудень 2024 року 4393 грн; за січень 2025 року 5855 грн; за лютий 2025 року 5886 грн; за березень 2025 року 9311 грн; за квітень 2025 року 4984 грн; за червень 2025 року 6276 грн; за серпень 2025 року 8774 грн; заробітна плата та остаточний розрахунок в місяці звільнення 31350 грн (а.с.13). Відповідно до наданого позивачем розрахунку розмір компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати складає 21430,19 грн (а.с.8-9). Вирішуючи позовні вимоги судом враховується наступне. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом враховуються роз`яснення викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. У позовній заяві позивач визнав, що відповідачем йому було виплачено заробітну плату за серпень 2025 року в розмірі 8774 грн. Отже, судом встановлено, що заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем складає 151702 грн (160476-8774). Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням предмету та підстави позову, суд дійшов висновку, що ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням, буде стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 151702 грн. Зазначену суму заробітної плати позивачу станом на час розгляду справи судом не виплачено, доказів протилежного відповідачем суду не надано. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом враховується наступне. Згідно статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, передбачено, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до відповіді №2301729 від 03 лютого 2026 року з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, позивачу була нарахована заробітна плата від Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» за липень 2025 року у розмірі 10967,16 грн та за серпень 2025 року у розмірі 11395,29 грн (а.с.22). Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 03 листопада 2025 року витребувано у Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» довідку про розмір нарахованих, але не виплачених сум позивачу при звільненні з підприємства; довідку про розмір середньоденної заробітної плати позивача за липень 2025 року та серпень 2025 року; відомості щодо кількості фактично відпрацьованих позивачем календарних днів за липень 2025 року та серпень 2025 року, а також даних щодо розміру нарахованої позивачу заробітної плати за липень 2025 року та серпень 2025 року. Згідно частини десятої статті 84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами. Відповідач станом на час розгляду справи витребувані докази не надав, причини неподання таких доказів суду не повідомив. Враховуючи норми частини десятої статті 84 ЦПК України суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до заробітної плати за останні два відпрацьованих місяці, становить: липень 2025 року 10967,16 грн, серпень 2025 року 11395,29 грн, що разом складає 22362,45 грн, поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (23 + 21 = 44 дні) = 508,24 грн. Враховуючи наведене суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 24 вересня 2025 року і по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, оскільки відповідач так і не провів з позивачем остаточний розрахунок, середній заробіток має бути розрахований за період з 24 вересня 2025 року по 29 жовтня 2025 року у межах пред`явлених позовних вимог. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 24 вересня 2025 року по 29 жовтня 2025 року складає: 26 днів х 508,24 грн = 13214,24 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у межах пред`явлених позовних вимог у розмірі 9424,22 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати судом враховується наступне. Відповідно до частини 1 статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Стаття 34 Закону України «Про оплату праці» передбачає, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлює, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Згідно ст.2 Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»). Відповідно до ст.4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. На підставі положень Закону Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року №159 затвердив «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» (далі Порядок). Пунктом 2.2 рішення Конституційного Суду від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 визначено, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. За змістом наведених норм права компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Оскільки на теперішній час вищезазначена заборгованість позивачу не виплачена і затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому суд бере розрахунок компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплат, наведений позивачем, відповідно до якого сума компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати становить 21430,19 грн. Наведений розрахунок відповідачем не спростовано. Зазначена сума компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до статей 14.1.180,18, 162.1.3,168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем під час подання позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн (а.с.18). Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги були задоволені, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн. За розгляд позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати частини доходів з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 968,96 грн ((1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб*0,8)). У позовній заяві позивач також просив стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивачем до позовної заяви додані докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, а саме: копію договору №Т7/11 про надання правничої допомоги, здійснення захисту та представництва від 22 жовтня 2025 року; копію Акта виконаних та підготовлених до виконання послуг до Договору №Т7/11 про надання правничої допомоги, здійснення захисту та представництва від 22 жовтня 2025 року, відповідно до якого вартість правничої допомоги становить 3000 грн; копію ордера та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.14 зворотна сторона-16). Оцінивши надані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та врахувавши зміст та обсяг наданих робіт, а також фактичний об`єм виконаної роботи, суд вважає заявлений позивачем до відшкодування розмір правової допомоги у розмірі 3000 грн обґрунтованим та таким, що відповідає критеріям реальності адвокатських витрат, а також критеріям розумності та справедливості. Крім того, судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача на відшкодування понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 грн. Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги були задоволені повністю, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати у розмірі 4211,20 грн.

Outcome: approved