Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів. 08 жовтня 2025 року [PERSON] звернулась до Соборного районного суду міста Дніпра із позовною заявою до [PERSON] про відшкодування шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 22 серпня 2020 року з вини [PERSON] , їй спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, закритої травми хребта, закритого компресійного перелому тіла першого поперекового хребця без неврологічних розладів, саден 2х проекції лівого суглоба по задній поверхні, 1го в проекції правого ліктьового суглоба по задній поверхні, 3-х на тильній поверхні 1-го пальця лівої стопи, які згідно висновку судово-медичної експертизи виносяться до ушкоджень середньої тяжкості що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні. Позивачка посилається на ті обставини, що внаслідок ДТП їй спричинена моральна шкода, яка полягає у фізичному болі та стражданнях через ушкодження її здоров`я, яке є тяжким і яке спричинено протиправними діями відповідача. Тривалість цих страждань, пов`язана з лікуванням, порушенням нормальних життєвих зав`язків.Через стресовий стан, в якому позивачка знаходила після ДТП та в період лікування, враховуючи пережиті страждання та переживання, в неї стався гострий інфаркт міокарда, в наслідок якого вона знову потрапила до лікарні. Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №201/10658/20 від 06 липня 2023 року [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді двох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 січня 2024 року вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2023 року щодо [PERSON] , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України скасовано. Звільнено відповідача від кримінальної відповідальності, у зв`язку з закінченням строків давності. З урахуванням того, що провадження щодо [PERSON] було закрито за нереабілітуючих підстав, позивачка наділена правом звернутися до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди в порядку цивільного судочинства, яким вона скористалась. Від адвоката Грачова Миколи Сергійовича, який діяв в інтересах відповідача [PERSON] , надійшов відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на те, що розмір моральної шкоди є необґрунтованим. Відзив містить посилання на висновок експерта від 28.09.2020 №19/104-9/21175/1176, відповідно до якого в скоєнні ДТП винна і позивач, яка ігноруючи вимоги ПДР, виїхала на перехрестя, також нехтуючи і своїм життям. Згідно пояснень, які містяться у відзиві на позовну заяву, відповідач прийшов в лікарню до позивачки пізно тому, що слідчий чомусь відмовився повідомити в якій лікарні вона знаходиться і тому пройшов деякій час поки він її знайшов. Відповідач приходив до позивачки, давав гроші та просив пробачення. Представник відповідача зазначив, що він разом з [PERSON] забрали позивачку з лікарні після лікування та привезли додому. Також у своєму відзиві представник відповідача зазначив, що винуватість [PERSON] була встановлена рішенням Бабушкінського районного суду і підтверджена апеляційним судом. Враховуючи викладене, вважали позовні вимоги [PERSON] безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 08 жовтня 2025 року, указана позовна заява передана для розгляду судді Соборного районного суду міста Дніпра Федоріщеву С.С. Ухвалою Соборного районного суду міста Дніпра від 10 жовтня 2025 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі. Ухвалою Соборного районного суду міста Дніпра від 16 грудня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 28 січня 2026 року о 15 годині 00 хвилин. У судовому засіданні, яке відбулось 28 січня 2026 року, представником відповідача Грачовим Миколою Сергійовичем було заявлено усне клопотання про витребування кримінальної справи відносно [PERSON] з Соборного районного суду міста Дніпра та справи про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності з Шевченківського районного суду міста Дніпра. Представник позивача Єрмолаєва Яна Ігорівна заперечувала проти задоволення клопотання про витребування зазначених доказів, з підстав, що таке клопотання подано з порушенням вимог Цивільно процесуального кодексу України, оскільки таке клопотання подається до початку розгляду справи по суті, також не надано доказів вжиття заходів для отримання цих доказів самостійно. Крім того, представник позивача зазначила, що представник відповідача мав можливість самостійно ознайомитись з матеріалами справ, які просив суд витребувати та надати їх копії до суду. Позивачка підтримала позицію свого представника, просила залишити, клопотання представника відповідача про витребування доказів, без задоволення. Вирішуючи питання про можливість задоволення клопотання представника відповідача про витребування доказів, суд, виходив з вимог статті 84 Цивільного процесуального кодексу України. При цьому судом враховано, що згідно ч.1-2 ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. При цьому, відповідно до ч.3 ст.83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Враховуючи, що клопотання про витребування доказів представником відповідача було заявлено з пропуском встановленого строку, без обґрунтування неможливості його подання у встановлений строк, також не надані докази вжиття особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, суд протокольною ухвалою відмовив у його задоволенні. У судовому засіданні представники сторін підтримали свої позиції з підстав, зазначених у позовній заяві та відзиві на неї. Представник позивачки та позивачка безпосередньо, позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача частково визнав позовні вимоги та не заперечував проти відшкодування моральної шкоди у розмірі п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок. Дослідивши та оцінивши надані докази, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 10 ст. 10 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В даній справі судом встановлені такі факти та визначені відповідні до них правовідносини. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 22 серпня 2020 року близько 15 годин 44 хвилин водій [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем «Daewoo Lanos», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] , рухався в Соборному районі міста Дніпра по вулиці Панікахи з боку ж/м Сокол в напрямку перехрестя вул. Запорізьке Шосе та вул. Панікахи. В ході руху [PERSON] , проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, рухаючись на зелений сигнал світлофора, що дозволяє рух, не надав дорогу транспортним засобам, що завершують рух через перехрестя з вулицею Запорізьке Шосе та вул. Панікахи, внаслідок чого скоїв зіткнення з електро-самокатом «Like Bike» б/н під керуванням [PERSON] , яка рухалася по вул. Запорізьке Шосе з ліва на право за напрямком руху водія [PERSON] на дозволений (зелений) сигнал світлофора, чим порушив вимоги п.16.5 Правил дорожнього руху України, згідно яких: «у разі подання сигналу регулювальником або ввімкнення сигналу світлофора, що дозволяє рух, водій зобов`язаний дати дорогу транспортним засобам, що завершують рух через перехрестя, а також пішоходам, які закінчують перехід», що перебуває у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водію електро-самоката «Like Bike» б/н [PERSON] , спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, закритої травми хребта, закритого компресійного перелому тіла першого поперекового хребця без неврологічних розладів, саден 2х проекції лівого суглоба по задній поверхні, 1го в проекції правого ліктьового суглоба по задній поверхні, 3-х на тильній поверхні 1-го пальця лівої стопи, які згідно висновку судово-медичної експертизи виносяться до ушкоджень середньої тяжкості що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш як 21 день), згідно п.2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 р. № 6. Вказаними діями [PERSON] вчинив злочин, відповідальність за який передбачена ч. 1 ст. 286 КК України, а саме, порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження. Відповідно до виписки з медичної картки хворого №5227/738, [PERSON] внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди отримала перелом хребта, лікувалась функціональним методом та знаходилась на стаціонарному лікуванні до 28 вересня 2020 року. Лікувальні й трудові рекомендації, зазначені у виписці з медичної картки хворого №5227/738: явка у поліклініку 29.09.2020 року, амбулаторне лікування у травматолога, ЛФК, обмеження навантаження на хребет і носіння напівжорсткого корсета до 6 місяців з моменту травми. Згідно з випискою з медичної картки хворого №15504 від 30.11.2020 у [PERSON] стався гострий інфаркт міокарда, в наслідок якого вона потрапила до лікарні та знову знаходилась на стаціонарному лікуванні у період з 09 листопада 2020 року по 30 листопада 2020 року. Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №201/10658/20 від 06 липня 2023 року [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді двох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік. Звільнено [PERSON] від відбування призначеного основного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробовуванням, призначивши іспитовий строк один рік. На підставі п. 1, 2 ч. 1ст. 76 КК України зобов`язано [PERSON] періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1500 (одну тисячу п`ятсот) гривень та в рахунок відшкодування моральної шкоди 80000 (вісімдесят тисяч) гривень, а всього 81500 (вісімдесят одна тисяча п`ятсот) гривень. За змістом вказаного вироку Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №201/10658/20 від 06 липня 2023 року [PERSON] в судовому засіданні свою вину визнав частково. Згідно висновку експерта від 28.09.2020 № 19/104-9/21175/1176 автомобіль «Део Ланос» р.н. [NUMBER] проїжджав повз світлофор на зелений сигнал в напрямку його руху. Елеткро-самокат «Like Bike» проїжджав повз світлофор в напрямку його руху на зелений або зелений миготливий сигнал світлофору, що дозволяє рух. У даній дорожній обстановці водій автомобіля «Део Ланос» р.н. [NUMBER] [PERSON] повинен був діяти згідно вимог п.16.5 Правил дорожнього руху України. При заданому механізмові події, дії водія автомобіля «Део Ланос» р.н. [NUMBER] [PERSON] не відповідали вимогам п.16.5 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної події. Технічна можливість уникнути даної дорожньо-транспортної пригоди для водія автомобіля «Део Ланос» р.н. [NUMBER] [PERSON] встановлювалася виконанням ним вимог п.16.5 Правил дорожнього руху, для чого не було будь яких-небудь перешкод технічного характеру, які не дозволяли би йому виконати їх. У даній дорожній обстановці водій електро-самокату «Like Bike» [PERSON] повинна була діяти згідно вимог п.12.3 Правил дорожнього руху. Дії водія електро-самокату «Like Bike» [PERSON] , при заданому механізмі пригоди, не відповідали вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з настанням події ДТП. При заданих вихідних даних, водій електро-самокату «Like Bike» [PERSON] мала технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем «Део Ланос» шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування із зупинкою електро-самокату до місця зіткнення. Висновок експертного дослідження від 09.08.2021 № ЕД-19/104-21/24618-ГТ, згідно якого якщо визначати в даній ситуації момент виникнення небезпеки для руху за застарілим підходом, то зважаючи на обмежену оглядовість водію електро-самокату «Like Bike» [PERSON] , а саме двома рядами автомобілів, з-за яких виїхав автомобіль «Деу Ланос», моментом виникнення небезпеки необхідно приймати той момент, коли водій [PERSON] об`єктивно могла виявити вказаний автомобіль «Деу Ланос». А при сучасному підході, який більш доречний в даній ситуації, моментом виникнення небезпеки для руху водію електро-самокату «Like Bike» [PERSON] слід приймати момент, коли автомобіль «Деу Ланос» наблизився на відстань шляху гальмування безпосередньо до перетинання проїзних частин. Даний момент був використаний в проведеному дослідженні. В даній дорожній обстановці водій автомобіля «Деу Ланос» р.н. [NUMBER] [PERSON] повинен був діяти згідно вимог п. 16.5 Правил дорожнього руху. В даній дорожній обстановці водій електро-самокату «Like Bike» б/н [PERSON] повинна була діяти згідно вимог п.12.3 Правил дорожнього руху. Технічна можливість уникнути зіткнення з електро-самокатом «Like Bike» б/н для водія автомобіля «Деу Ланос» р.н. [NUMBER] [PERSON] , встановлювалася виконанням ним вимог п.16.5 Правил дорожнього руху, для чого не було яких небудь перешкод технічного характеру, які не дозволяли би йому виконати їх. При заданих вихідних даних водій електро-самокату «Like Bike» б/н [PERSON] не мала технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем «Деу Ланос» шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування із зупинкою електро-самокату до місця зіткнення. При заданих вихідних даних, дії водія автомобіля «Деу Ланос» р.н. [NUMBER] [PERSON] не відповідали вимогам п.16.5 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди. При заданих вихідних даних, в діях водія електро-самокату «Like Bike» [PERSON] невідповідностей вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху не вбачається. Медична довідка КНП «МКЛ№16»ДМР», згідно якої [PERSON] була доставлена в лікарню № 16 з діагнозом: перелом хребта. Висновок експерта № 2625е від 08.09.2020, згідно якого у [PERSON] виявлені тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми тіла, а саме: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку; закритої травми хребта, закритого компресійного перелому тіла першого поперекового хребця без неврологічних розладів; саден 2х в проекції лівого ліктьового суглоба по задній поверхні, 2-х на тильній поверхні 1-го пальця лівої стопи. Можливо вказати що вони спричинені незадовго до надходження на стаціонарне лікування в КНП «МКЛ№16» ДМР», тобто і в термін на який вказує обстежена та вказано в постанові слідчим та спричинені від дії тупого (тупих) твердого (твердих) предмету (предметів) чи удару об такий (такі), якими не виключно, що могли бути виступаючи частини рухомих автозасобів, тобто за умов дорожньо-транспортної події. Дані тілесні ушкодження відносяться до середнього ступеня тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш як 21 день). Ухвалюючи вирок у справі №201/10658/20, суд вважав доведеним поза розумним сумнівом той факт, що обвинувачений [PERSON] 22.08.2020 о 15:44 з боку ж/м Сокол в напрямку перехрестя вул. Запорізьке Шосе та вул. Панікахи під час керування автомобілем «Daewoo Lanos» р.н. [NUMBER] , який належить [PERSON] , не виконав вимоги п.16.5 Правил дорожнього руху України, які наголошують: п.16.5 «у разі подання сигналу регулювальником або ввімкнення сигналу світлофора, що дозволяє рух, водій зобов`язаний дати дорогу транспортним засобам, що завершують рух через перехрестя, а також пішоходам, які закінчують перехід» невиконання якого перебуває у причинному зв`язку з наслідками, що настали, що і стало причиною ДТП, згідно висновку експерта описаного вище і, враховуючи тяжкість тілесних ушкоджень потерпілої, дії обвинуваченого органом досудового слідства вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 січня 2024 року вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2023 року щодо [PERSON] , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України скасовано. Звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності. Кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12020040030001598 від 23 серпня 2020 року, за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, закрито, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. Цивільний позов [PERSON] до [PERSON] залишено без розгляду. Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що [PERSON] 22 серпня 2020 року вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, яке карається штрафом від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років, та відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжких. Також під час апеляційного розгляду обвинуваченому роз`яснено наслідки звільнення від кримінальної відповідальності, зокрема те, що ці підстави є нереабілітуючим. Відповідно до приписів ч. 6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява № 38722/02). Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Предметом спору є відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з частиною 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до частин 2 та 5 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України. Потерпілий має надати докази, що підтверджують факт завдання шкоди внаслідок ДТП, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах: від 05.06.2019 у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15.08.2019 у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02.10.2019 у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11.12.2019 у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18). Посилання представника відповідача на винуватість [PERSON] , яка була встановлена рішенням Бабушкінського районного суду і підтверджена апеляційним судом, не знайшли свого підтвердження, оскільки матеріали справи не містять таких рішень. Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03.12.2014 у справі № 6-183цс14. Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, покладається на володільця джерела. Правила частини другої статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. З огляду на викладене, відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Така правова позиція викладена у постанові від 01.07.2020 у справі № 554/858/19 (провадження № 61-6775св20). Вирішуючи заявлений позивачем позов про відшкодування моральної шкоди у розмірі 150 000,00 грн., суд вважає, що позивачці дійсно спричинена моральна шкода, яка полягає у фізичному болі та стражданнях у зв`язку з ушкодженням її здоров`я, яке є тяжким і яке спричинено протиправними діями відповідача, що описано вище. Тривалість цих страждань, пов`язана з лікуванням, порушенням нормальних життєвих зав`язків. Позивачка оцінила розмір моральної шкоди у 150 000,00 грн. Як видно із матеріалів справи, у позивачки після тривалого лікування внаслідок ДТП, стався ще й інфаркт міокарда, через що вона знову потрапила до лікарні та знаходилась на стаціонарному лікуванні тривалий час. Згідно з частиною 1, п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до частин 3-4 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні психологічного благополуччя, переживаннях, стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, фізичному та психологічному пристосуванні до порушень у стані здоров`я. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), зазначила, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Отже, визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходячи із засад розумності та справедливості, ураховує глибину фізичних та душевних страждань позивачки, які важко недооцінити, характер немайнових втрат, обставини описані вище, суд вважає цілком обґрунтованим, розумним, справедливим, не завищеним, розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 150 000,00 грн., через що позовні вимоги про відшкодування цієї шкоди підлягають задоволенню повністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved