Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

Стислий виклад позицій позивача та відповідача; заяви, клопотання учасників справи, інші процесуальні дії у справі До Основ`янського районного суду міста Харкова з Київського районного суду м. Харкова за підсудністю надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] , представник [PERSON] , до Головного управління Національної поліції в Харківській області з вимогою скасувати арешт майна, зареєстрований 12.12.2008 Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна з реєстраційним номером обтяження 8291285, який накладений на підставі постанови 2/216 від 01.12.2008 Відділу спеціальної міліції при Головному управлінні МВС України в Харківській області (слідчий Авaлян М. С.) на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовна заява обгрунтована тим, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14.07.1976 Першою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 6-914 [PERSON] на праві власності належав житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 01.12.2008 слідчим Відділу спеціальної міліції при Головному управлінні МВС України в Харківській області Авалян М. С. була винесена постанова № 2/216 про арешт майна [PERSON] . На підставі даної постанови Першою Харківською державною нотаріальною конторою до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна був внесений запис про арешт нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 8291285. Постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15.02.2010 по справі № 1п-117/10 кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON] за частиною п`ятою статті 191 Кримінального кодексу України було завершено на підставі закінчення строку притягнення до кримінальної відповідальності та звільнено останнього від кримінальної відповідальності. Однак, питання скасування арешту майна судом вирішено не було. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті Другою Харківською міською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 70195854. Спадщину після померлого [PERSON] прийняла його донька [PERSON] , звернувшись до нотаріальної контори із заявою від 24.10.2024 про видачу свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . До нотаріальної контори також зверталась дружина спадкодавця [PERSON] із заявою про відмову від спадщини на користь дочки спадкодавця [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Другої Харківської міської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 153/02-31/П від 11.02.2025 [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний вище житловий будинок, у зв`язку із накладеним на це майно арешту. На переконання позивачки, на теперішній час існування арешту нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 8291285, внесеного до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі постанови № 2/216 від 01.12.2008 слідчого Відділу спеціальної міліції при Головному управлінні МВС України в Харківській області Авалян М. С. шодо житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , порушує її права, оскільки вона позбавлена можливості оформити свої спадкові права після смерті батька [PERSON] . [PERSON] постійно проживала разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, тобто, станом на [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Оскільки позивачка фактично прийняла спадщину після померлого батька [PERSON] , житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , належить їй з часу відкриття спадщини. Ураховуючи викладене вище, позивачка просила суд скасувати арешт майна, зареєстрований 12.12.2008 Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна з реєстраційним номером обтяження 8291285, який накладений на підставі постанови 2/216 від 01.12.2008 Відділу спеціальної міліції при Головному управлінні МВС України в Харківській області (слідчий Авалян М. С.) на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова від 15 липня 2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін у відкритому судовому засіданні. Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова від 01 серпня 2025 року задоволено клопотання представника позивачки про витребування доказів, витребувано у Другої Харківської міської державної нотаріальної контори, Першої Харківської міської державної нотаріальної контори докази, необхідні для повного, всебічного розгляду справи. 29 вересня 2025 року від Першої Харківської державної нотаріальної контори на адресу суду надійшли докази, які витребовувались. Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова від 29 вересня 2025 року задоволено клопотання представника позивачки про заміну первісного відповідача належним відповідачем. Замінено неналежного відповідача Головне управління Національної поліції в Харківській області на належного відповідача Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області. 02 жовтня 2025 року від Другої Харківської міської державної нотаріальної контори на адресу суду надійшли докази, що витребовувались. 30 жовтня 2025 року засобами системи «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. В обгрунтування відзиву зазначено, що арешт на майно було накладено постановою слідчого Відділу спеціальної міліції при Головному управлінні МВС України в Харківській області Авалян М. С. в межах кримінального провадження. Відповідно до наявних матеріалів розслідування кримінальної справи № 632221 здійснювалось співробітниками Відділу спеціальної міліції при Головному управління МВС України в Харківській області. На переконання представника відповідача, зважаючи на суть спірних правовідносин, які стосуються повернення речових доказів, питання про повернення спірного майна необхідно вирішувати відповідно до положень частини дев`ятої статті 100 Кримінального процесуального кодексу України, за правилами кримінального судочинства, тому, у задоволенні позовної заяви [PERSON] до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області слід відмовити у повному обсязі. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, заяв/клопотань на адресу суду не надходило. Представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив задовольнити з мотивів, наведених у ній. Представник відповідача Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області Гвоздецька О. М. у судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, заяв/клопотань на адресу суду не надходило. Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову тощо) не вчинялось. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини справи; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 21 березня 1979 року. [PERSON] на праві власності належав житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 14.07.1976, посвідченим державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори; довідкою про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна № 1150685, виданою Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради. З наданої Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою копії «Постановления о наложении ареста на имущество» убачається, що 01.12.2008 «следователь СО ОСМ при ГУМВДУ в Харьковской області лейтенант милиции [PERSON] , рассмотрев материалы уголовного дела № 2/216, постановил наложить арест на жилой дом по адресу: [ADDRESS] , собственником которого является [PERSON] , [INFO] ». Як встановлено з «Постановления Червонозаводского районного суду города Харькова» у справі № 1п-117/10 від 15.02.2010, вирішено «освободить [PERSON] от уголовной ответственности по ст. 191 ч. 5 УК Украины. Уголовное дело по обвинению [PERSON] по ст. 191 ч. 5 УК Украины производством прекратить». Згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 400746742 від 24.10.2024 на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке на праві власності належить [PERSON] , на підставі постанови 2/216 від 01.12.2008 слідчого Відділу спеціальної міліції при головному управлінні МВСУ в Харківській області Авалян М. С. накладено арешт. Зареєстровано 12.12.2008 за № 8291285 реєстратором: Перша Харківська міська державна нотаріальна контора. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 06.12.2023 Першим відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Станом на 28.10.2022 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова. Постановою державного нотаріуса Другої Харківської міської державної нотаріальної контори № 153/02-31/П від 11.02.2025 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належить померлому [INFO] [PERSON] , у зв`язку з арештом на це майно. З відповіді Другої Харківської міської державної нотаріальної контори убачається, що після померлого [INFO] [PERSON] була заведена спадкова справа № 48П/2023 року. З матеріалів спадкової справи убачається, що [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини на користь дочки спадкодавця [PERSON] , що підтверджується заявою, зареєстрованою у книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 98 від 28.01.2023; дочка [PERSON] зверталася до нотаріуса із заявами про видачу свідоцтва на спадщину за законом, які зареєстровані у книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 1322 від 21.10.2024 та № 122 від 11.02.2025. Згідно із частиною першою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються учасниками цивільної справи. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із положеннями статті 77 Цивільного процесуального коденсу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до статті 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною другою статті 95 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17, провадження № 14-181цс19, система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, відповідним критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції. У частинах першій та третій статті 3 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 19 Цивільного процесуального кодексу України, згідно із якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа як суб`єкт цивільних, земельних, сімейних правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Тобто у контексті зазначених норм процесуального права здійснення розгляду справ за правилами іншого судочинства означає наявність у законодавстві чітко й однозначно сформульованих підстав і порядку вирішення відповідних правових питань судом іншої юрисдикції, що дає заінтересованій особі обґрунтовані підстави розраховувати на вирішення ним спору по суті. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно із якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до частин першої та другої статті 321 Цивільного процесуального кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Відповідно до статті 126 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно [PERSON] , зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного Кримінального процесуального кодексу України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно із статтею 170 Кримінального процесуального кодексу України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Після припинення кримінальної справи відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає. Під час розгляду справи суд керується тим, що арешт на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке на праві власності належало батьку позивачки [PERSON] , був накладений 01.12.2008, тобто, під час дії Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 Кримінального процесуального кодексу України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно із положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Ураховуючи викладене вище, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі. Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи Кримінально-процесуальний кодекс України 1960 року не встановлював. З урахуванням зазначеного, а також тривалого часу, що минув після прийняття 15.02.2010 «Червонозаводским районным судом г. Харькова» «Постановления», яким було прийнято рішення «освободить [PERSON] от уголовной ответственности по ст. 191 ч. 5 УК Украины» та «уголовное дело по обвинению [PERSON] по ст. 191 ч. 5 УК Украины производством прекратить», істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися в правоохоронних органах, вирішення питання про скасування арешту шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року не буде ефективним способом захисту порушеного права. Суд зазначає, що Кримінально-процесуальний кодекс України 1960 року не містив інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком. Згідно із статтею 174 Кримінального процесуального кодексу України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя наділений повноваженнями вирішувати такі клопотання під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним Кримінальним процесуальним кодексом України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у припиненій кримінальній справі, даний Кодекс не передбачає. Водночас слідчий суддя, як і інші органи державної влади та їх посадові особи, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно із пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 Кримінального процесуального кодексу України є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, вимог інших актів законодавства. Оскільки відповідно до вимог кримінального процесуального закону вирішення питання про зняття арешту з майна можливе лише в межах кримінального провадження, розгляд відповідного клопотання [PERSON] за правилами кримінального судочинства вимагав би повторного порушення кримінальної справи. У частині першій статті 28 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року зазначено, що суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії. Однак, [PERSON] пред`являє позов не у зв`язку з завданням їй матеріальної шкоди, а з підстави необґрунтованого обмеження права власності, яке належало [PERSON] , і спадкоємицею якого вона є. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин та, відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що на момент звернення із позовною заявою до суду наявність арешту (обтяження), накладеного на майно, унеможливлює отримання позивачкою, як спадкоємицею за законом після смерті [PERSON] , свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , чим порушуються її спадкові права. З урахуванням наявності накладеного арешту на майно, неможливості його скасування в позасудовому порядку, а також з огляду на те, що позивачка не має іншого ефективного способу захисту свого порушеного права, окрім звернення до суду з позовом про зняття арешту, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення. Відповідно до частин першої та другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи, що позовні вимоги [PERSON] задоволено в повному обсязі, суд уважає за необхідне стягнути з відповідача на її користь судовий збір у розмірі 1 211,20 гривень.

Outcome: approved