Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» звернулося до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №6964533 від 11.03.2023 року в розмірі 37457,25грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 11.03.2023 року між фізичною особою позичальником [PERSON] (надалі відповідач) та ТОВ «Мілоан» було укладено кредитний договір №6964533 (надалі Кредитний договір), згідно з умовами якого відповідач отримав грошові кошти зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені Кредитним договором. 28.08.2023 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено Договір відступлення прав вимоги №103-МЛ. Відповідно до умов даного Договору відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором №6964533 від 11.03.2023 року, що укладений між ТОВ «Мілоан» та Відповідачем. Враховуючи те, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором сума заборгованості, відповідно до Витягу з реєстру Боржників до Договору відступлення прав вимоги №103-МЛ від 28.08.2023р. та відповідно до Виписки з особового рахунка, становить 37457,25 грн., з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту 8250 грн., прострочена заборгованість за сумою відсотків 27707,25 грн., прострочена заборгованість за комісією за видачу кредиту 1500 грн. 06.01.2026 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та враховуючи малозначність даного спору, постановлено проводити розгляд справи у спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін. 21.01.2026 відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому возовні вимоги вважає необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підтверджені належними, допустимими й достовірними доказами у розумінні ст.ст. 7779 ЦПК України. Позивач не надав жодного належного доказу, який би підтверджував факт надання кредитних коштів, а також правомірність і дійсність переходу права вимоги саме до нього. Сам по собі факт укладення кредитного договору не підтверджує факту видачі кредиту. Позивачем заявлено до стягнення 37 457,25 грн при тому, що фактично відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 15 000 грн, а протягом строку користування кредитом сплатив 19 500 грн, що підтверджується самим розрахунком позивача. Таким чином, сукупний фінансовий тягар, який фактично покладається на відповідача, становить 56 957,25 грн, що перевищує суму отриманого кредиту більш ніж у три з половиною рази. Зазначене свідчить про непропорційність та очевидну надмірність заявлених вимог, а також про штучне збільшення заборгованості. Наданий позивачем розрахунок заборгованості: не містить формули нарахування процентів; не містить відомостей про річну процентну ставку; не відображає залишок тіла кредиту на кожну дату; містить різні щоденні суми процентів без будь-якого пояснення підстав їх зміни. За таких умов суд позбавлений можливості перевірити обґрунтованість та правильність нарахованих сум, що свідчить про довільний та умовний характер такого розрахунку. Відсутність можливості перевірки є прямою ознакою штучного формування заборгованості. Позивач заявляє до стягнення 1 500 грн комісії за видачу кредиту, яка: не пов`язана з наданням будь-якої реальної послуги; є фактично платою за сам факт отримання кредиту; суперечить правовій природі споживчого кредитування. Така комісія є прихованою формою процентів та не підлягає стягненню. У розрахунку позивачем багаторазово нараховувалися комісії за пролонгацію, однак: відсутні докази ініціювання пролонгацій відповідачем; не надано жодних заяв, електронних підтверджень або акцептів; зазначені комісії фактично є додатковою платою за користування кредитом, що призводить до подвійного стягнення. Отже, вимоги про стягнення таких комісій є необґрунтованими та незаконними. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач протягом строку користування кредитом регулярно здійснював платежі, зокрема: у рахунок погашення тіла кредиту 6 750 грн; у рахунок процентів 6 450 грн; у рахунок різноманітних комісій 6 300 грн. Таким чином, загальна сума сплачених коштів становить 19 500 грн, що перевищує суму фактично отриманого кредиту. Зазначене свідчить про те, що відповідач не ухилявся від виконання зобов`язань, а позивач, у свою чергу, здійснював зарахування платежів на власний розсуд, без чіткого та прозорого механізму. Щодо витрат на правову допомогу зазначає, що такі не відповідають критерію співмірності, оскільки з наданих доказів надсилання кореспонденції вбачається велика кількість аналогічних позовних заяв, тобто такі позови є типовими і не потребують значного часу для їх складання (зміна даних про особу та кредитний договір); по суті позовна заява містить лише одну сторінку, яка стосується викладу суті спірних правовідносин; висновки Верховного Суду не є релевантними, оскільки стосуються іншого процесуального кодексу (ГПК України), посилання на який позивач виключив. При цьому справа, що розглядається не є складною (предметом є стягнення кредитної заборгованості, яка не потребує формування складної правової позиції), позивач не вчиняв значних дій щодо витребування та надання додаткових доказів, не приймав участь у судових засіданнях, тощо. А тому заявлена до стягнення сума витрат на правову допомогу визнається судом непропорційною до предмету спору, а тому задоволенню не підлягає. У судове засідання представник позивача не з`явився. Подав клопотання про розгляд справи за його відсутності та не заперечував проти постановлення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся судом належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази у їх сукупності та взаємозв`язку, виходячи з їх належності та допустимості, суд встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. 11.03.2023 року між фізичною особою позичальником: [PERSON] та ТОВ «Мілоан» укладено кредитний договір №6964533 (надалі Кредитний договір). Відповідно до п. 3.2.6. Кредитного договору №6964533 від 11.03.2023 року Позикодавець має право відступати, передавати, будь-яким іншим чином відчужувати, а також передавати в заставу свої права за цим договором (повністю або частково) на користь третіх осіб в будь-який час протягом строку дії цього Договору без згоди Позичальника. Пункт 7.1. Кредитного договору №6964533 від 11.03.2023 року визначає, що цей Договір набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту переказу кредитних коштів на картковий рахунок Позичальника і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань. Укладаючи Кредитний договір відповідач та ТзОВ «Мілоан» вчинили дії визначені ст.11 та ст.12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач підписав Кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. З огляду на викладене, договір про надання кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Відповідно до п.2.1 Кредитного договору ТзОВ «Мілоан» шляхом безготівкового переказу перерахувало відповідачу суму 15000грн. на його платіжну картку, що підтверджується платіжним дорученням №95496299 від 11.03.2023. Згідно з п. 3.2.6. Кредитного договору, Кредитодавець має право відступати, передавати та будь-яким іншим чином відчужувати, а також передавати в заставу свої права за цим Договором (повністю або частково) на користь третіх осіб в будь-який час протягом строку дії цього Договору без згоди Позичальника. Відповідно до умов кредитного договору, 28.08.2023 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено Договір відступлення прав вимоги №103-МЛ. Відповідно до умов даного Договору відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором №6964533 від 11.03.2023 року, який укладений між ТОВ «Мілоан» та Відповідачем, що підтверджується копією Витягу з реєстру Боржників до Договору відступлення прав вимоги №103-МЛ від 28.08.2023. Сума та розрахунок заборгованості за Кредитним договором №6964533 від 11.03.2023 року було передано позивачу від первинного кредитора ТОВ «Мілоан» згідно Договору відступлення прав вимоги №101-МЛ від 26.07.2023. Відповідно до Витягу з реєстру Боржників до Договору відступлення прав вимоги №103-МЛ від 28.08.2023 сума заборгованості відповідача за кредитним договором №6964533 від 11.03.2023 року становить 37457,25 грн., з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту 8250 грн., прострочена заборгованість за сумою відсотків 27707,25 грн., прострочена заборгованість за комісією за видачу кредиту 1500 грн. З метою досудового врегулювання спору позивачем було надіслано відповідачу письмову претензію про погашення кредитної заборгованості вих. №22966685/1030 від 04.12.2025. За змістом положень ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями ст. 611 ЦК Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, ст.625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. В порушення умов кредитного договору №6964533 від 11.03.2023, свої зобов`язання відповідач не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 37457,25грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Суд критично оцінює доводи відповідача про не підтвердження позивачем належними доказами надання йому кредитних коштів у сумі 15000грн., оскільки з наведеного розрахунку заборгованості за кредитним договором №6964533 від 11.03.2023, випискою з особового рахунку вбачається, що відповідач здійснювала платежі на користь позивача, тобто вона визнала свій обов`язок з повернення коштів, отриманих за цим договором, оскільки вживала заходи, спрямовані на його виконання. Враховуючи наведене, суд вважає доведеним як факт укладення кредитного договору №6964533 від 11.03.2023 так і виконання кредитодавцем свого зобов`язання з надання грошових коштів (кредиту) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених відповідним договором і його неналежне виконання відповідачем. До такого висновку суд прийшов, в тому числі, враховуючи правові позиції Верховного Суду. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18) зробила такий правовий висновок: «Разом з тим стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню». Щодо твердження відповідача про непропорційність на надмірність нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, суд зазначає таке. Відповідно до правового висновку викладеного в Постанові Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду від 12.04.2022 по справі №756/6038/20 незгода позичальника з умовами та особливостями кредитування, за відсутності зауважень щодо змісту та умов кредитного договору під час його укладення, не є підставою для визнання умов договору такими, що не підлягають виконанню під час вирішення спору про стягнення заборгованості за цим договором, оскільки суперечать принципам цивільного законодавства. В даному випадку відповідач здійснив дії спрямовані на укладення кредитного договору, шляхом заповнення відповідних формулярів на отримання кредиту, у яких він підтвердив, що ознайомлений з умовами та правилами надання коштів у позику. Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Проте, вказана норма застосовується щодо нарахування штрафних санкцій за порушення виконання умов договору, зокрема неустойки (штрафу та пені), а не відсотків за користування кредитом або відсотків річних. Враховуючи те, що відсотки не є пенею, їх зменшення чинним законодавством не передбачено. Відповідач також вважає, що вимога про стягнення комісії за надання кредиту суперечить нормам закону та не підлягає задоволенню, однак вказані доводи є безпідставними з огляду на таке. Статті 1048 та 1054 ЦК України, містять лише загальні норми щодо кредитування. В той же час, в частині третій статті 1054 ЦК України визначено, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Таким законом в даному випадку є Закон України «Про споживче кредитування», яким Позивач керувався, укладаючи та виконуючи в подальшому Кредитний договір. Відповідно, за загальним правилом в такому випадку у разі конкуренції норм загального законодавства (ЦК України) та спеціального законодавства (ЗУ «Про споживче кредитування») у правовідносинах між учасниками цивільних правовідносин мають застосовуватись саме норми спеціального законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: - доходи кредитодавця у вигляді процентів; - комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; - інші витрати споживача на супровідні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). З вищенаведеного вбачається, що Закон передбачено право Позивача (як Кредитодавця) на встановлення комісії за надання кредиту за Кредитним договором. Національний банк України, який є державним регулятором ринку фінансових послуг в Україні, своєю Постановою від 11.02.2021р. № 16 затвердив «Правила розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит», надалі за текстом поіменовані «Правила розрахунку». Вказані Правила розрахунку (пункт 1) передбачають правомірність встановлення Позивачем (як Кредитодавцем) супровідних послуг за кредитом в тому числі і комісії за надання кредиту. Крім того, Додатком № 2 до Правил розрахунку, затверджено типову форму Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. В даній Таблиці в розділі «Платежі за супровідні послуги» та підрозділі «Кредитодавця» (графа 8) передбачена комісія за надання кредиту, про що свідчить 8 стовбець Таблиці. Також, комісія за надання кредиту була також відображена і в тексті Кредитного договору, який був підписаний відповідачем, анкеті-заяві, що свідчить про обізнаність останнього щодо включення комісії за надання кредиту до загальних витрат за кредитним договором. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» понесло витрати в сумі 8 000,00 грн. на професійну правничу допомогу АО «Апологет» на підставі Договору про надання правової (правничої) допомоги №0107 від 01.07.2025 року та замовлення до вказаного Договору, що підтверджується детальним описом наданих послуг, рахунком на оплату. Враховуючи висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду у справі №905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, з огляду на те, що справа є незначної складності, в даній категорії справ наявна узгоджена та установлена судова практика, а обсяг досліджених доказів є не великим, суд приходить до висновку про зменшення суми стягнення з відповідача на користь позивача до 4000 грн., що відповідає критерію об`єктивності та буде співмірним з виконаною адвокатом роботою у цій справі. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути 2 422,40 грн сплаченого позивачем судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial