Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою в якій просить скасувати арешт, який був накладений Першою одеською державної нотаріальної конторою на підставі постанови, бн від 26.06.2002 слідчого СВ Жовтневого РВ ОМУ УМВС України в Одеській області на майно [PERSON] , [INFO] , а саме - частину квартири [ADDRESS] . При цьому позивач посилається на те, що спірна частина квартири [ADDRESS] належить на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності від 13.01.1998 року позивачу [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначив, що арешт накладений помилково на його майно та порушує його право власності, у зв`язку з чим він змушений був звернутися до суду. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19.06.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, передбаченого ст.274-279 ЦПК України, з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача адвокат Онищук Г.А. в судове засідання надала заяву в якій просила суд розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі. Представник Головного управління Національної поліції в Одеській області Концева В.С. до судового засідання не з`явилась, надала до суду відзив в якому зазначила, що Головне Управління Національної поліції в Одеській області не є неналежним відповідачем по даній справі, також просила розгляд справи проводити за її відсутності, у задоволенні позову просила відмовити. 3-я особа: представник Міністерство юстиції України Санагурська Р.С. до судового засідання не з`явилась, надала до суду письмові пояснення в яких просила виключити Міністерство юстиції України зі складу часників справи. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що постановою, бн від 26.06.2002 слідчого СВ Жовтневого РВ ОМУ УМВС України в Одеській області накладено арешт на майно [PERSON] , [INFO] , а саме - частину квартири [ADDRESS] . 25.10.2002 року кримінальну справу 0042002000481, в рамках якої накладено арешт, за обвинуваченням [PERSON] , 1967 р.н. відповідно до ст. 232 КПК України (в редакції 1960 року) направлено до Жовтневого районного суду м. Одеси, котрим 17.12.2002 року винесено вирок. Згідно Постанови про накладання арешту на майно від 26.06.2002 року, та у вироку суду від 17.12.2002 року стороною у справі проходить обвинувачуваний [PERSON] , [INFO] . Позивач, [PERSON] народився [INFO] , та згідно Свідоцтва про право власності та на підставі розпорядження № 107326 від 13 січня 1998 року, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить за правом приватної власності: [PERSON] , який є батьком позивача, [PERSON] , яка є мати позивача, [PERSON] (позивачу) та [PERSON] (брат позивача) в рівних частках. Тобто, позивач має повне співпадіння імені, прізвища та по батькові з обвинуваченим [PERSON] , і відповідно арешт накладений Першою одеською державної нотаріальної конторою є помилковим. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже, арешт на спірний об`єкт нерухомості було накладено слідчим на підставі положень КПК України 1960 року. При цьому, згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Отже, питання про звільнення майна з-під арешту, накладеного в кримінальній справі за правилами КПК України 1960 року, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 12.06.2019 року (Справа № 766/21865/17) висловила наступну позицію щодо цивільної юрисдикції справ про зняття арешту, що був накладений в межах кримінальної справи. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України (в редакції від 03 жовтня 2017 року) можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц. У випадку арешту майна, накладеного за правилами КПК України 1960 р. та не знятого за цим кодексом після закриття кримінальної справи, такий арешт знімається у порядку цивільного судочинства. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 р. у справі №727/2878/19. Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. За таких обставин вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. (Див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №766/21865/17). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В силу ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 318 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При таких обставинах та з огляду на те, що арешт, який був накладений на підставі постанови про накладання арешту не може бути знято іншим шляхом аніж звернення позивача до суду, суд вважає вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню. При цьому суд відхиляє доводи відповідача щодо його неналежності за такого. Відповідно до пунктів 5, 6 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074, орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі злиття органів виконавчої влади до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України. 16.09.2015 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», якою постановив утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції, у тому числі ГУНП в Одеській області, та ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи МВС, зокрема УМВС України в Одеській області. У постановах від 20.02.2019 у справі №826/16659/15 та від 13.03.2019 у справі №524/4478/17 Верховний Суд констатував, що публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід обов`язку відновити порушені права до правонаступника відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

Outcome: approved