Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

У грудні 2025 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовано тим, що 21 червня 2021 року між [PERSON] та ТОВ «Кошельок» було укладено договір №2994014439-37772 про надання коштів у позику, на умовах строковості, зворотності, платності, за яким відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Однак, відповідач свої зобов`язання за договором не виконав не повернув кредит та не сплатив відсотки, у зв`язку з чим, станом на грудень 2025 року у відповідача утворилась заборгованість за договором №2994014439-37772 у розмірі 17 908 грн., яка складається з наступного 5 500 грн. заборгованість за кредитом, 12 408 грн. заборгованість за відсотками. У зв`язку із чим, позивач вимушений був звернутись до суду із позовом про стягнення заборгованості, суми сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання до суду не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову заперечував у повному обсязі. 25.12.2025 через систему «Електронний суд» від відповідача [PERSON] надійшов відзив, в якому відповідач заперечує проти позову та просить відмовити у повному обсязі, посилаючись на наступні обставини. Відповідач вважає, що нарахування відсотків після спливу первісного строку кредитування є неправомірним. Зазначає, що позивач не довів, що зазначені умови щодо відсотків у розмірі 1,2-2,2 % були предметом індивідуального погодження, а не нав`язані шляхом приєдання до умов та правил. Крім того, відповідач зазначає, що розрахунок заборгованості, який був доданий до позовної заяви, не містить детального щоденного нарахування, не містить формули розрахунку та не може бути належним доказом. Щодо суми витрат на правову допомогу, вважає, що сума у розмірі 10 000 грн. є явно не пропорційною та необґрунтованою, оскільки даний спір є малозначним. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані докази, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до умов кредитного договору №2994014439-37772 від 21.06.2021 ТОВ «Кошельок» надало [PERSON] кредит на споживчі цілі в розмірі 5 500 гривень строком на 23 доби. Вказаний договір підписано в електронній формі. Як вбачається з листа АТ «Таскомбанк» № 48395/80від 13.11.2025 року, на банківську картку відповідача 21.06.2021 року була перерахована сума коштів в розмірі 5 500 грн. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, тобто норми про договір позики. На підставі ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином суд вважає обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу. Окрім суми основного боргу позивачем в даній справі заявлені вимоги про стягнення процентів за користування кредитом в розмірі 12 408 грн. Згідно до п. 3.3 Договору сторони погодились, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіка платежів, що є додатком до цього Договору. Як вбачається з наданого позивачем графіку розрахунків, сторонами узгоджено проценти в розмірі 1584,00 гривень. Це ж зазначено в п. 3.4 Договору. Стосовно стягнення процентів за період після закінчення строку кредитування, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору строк кредитування встановлений до 13 липня 2021 року включно. Зі спливом цього строку, тобто з 14 липня 2021 року, відповідач був зобов`язаний повернути позивачу всю його заборгованість за договором, оскільки це прямо визначено в самому договорі (зокрема - п.п. 2.1, 2.3). Таким чином, абзац 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення коштів у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. В постанові Великої Палати ВС по справі № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року в подібній справі було зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Подібний висновок неодноразово повторювався в правових позиціях Верховного Суду і в даному випадку суд вважає необхідним застосувати його в даній справі. Таким чином, нарахування процентів за період після 13 липня 2021 року є необґрунтованим, оскільки здійснений поза межами строку кредитування. Доводи позивача, наведені в позовній заяві, вказаних висновків не спростовують. Крім того, суд вважає помилковим посилання позивача на п. 3.6 Договору як на підставу для нарахування процентів за договором поза межами строку кредитування, оскільки цим пунктом встановлено як відкладальну таку обставину, яка не є нею в розумінні приписів статті 212 ЦК України (факт користування кредитом після закінчення строку кредитування). Таким чином, суд приходить до висновку щодо доцільності стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 5 500 грн. та суми відсотків у розмірі 1584 грн. Позивачем до стягнення заявлено також суму витрат на правову допомогу, які позивач поніс при розгляді справи, в розмірі 10 000 гривень. Ця правова допомога була надана Адвокатським бюро «Герман Гурський та партнери», про що свідчить договір від 12 лютого 2025 року та документи, які підтверджують обсяг виконаних робіт та сплату зазначеної суми. Судові витрати (судовий збір та витрати на правову допомогу) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог на підставі ч. 1 ст. 141 та п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial