Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

У травні 2025р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Національного університету охорони здоров`я України імені П.Л. Шупика, в якому просила суд: - визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 19 липня 2022р. № 407-к в частині, яка стосується позивачки, як доцента кафедри вірусології, яким припинено їй нарахування і виплату середнього заробітку (далі по тексту - вимога № 1); - зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачці середній заробіток за період часу з 19 липня 2022р. по 23 грудня 2023р. включно (далі по тексту - вимога № 2); - відшкодувати позивачці судові витрати (судовий збір та правнича допомога адвоката) за рахунок відповідача (далі по тексту - вимога № 3). Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 17 травня 2021р. між сторонами було укладено контракт № 79/2024, відповідно до якого відповідачем було прийнято позивачку на роботу на посаду доцента кафедри вірусології відповідача. Строк дії контракту з 17 травня 2021р. по 16 травня 2026р. Згідно пунктів 1.1.-1.4 контракту, позивачка була прийнята на роботу на посаду науково-педагогічного працівника. 11 липня 2022р. позивачка була мобілізована до лав Збройних Сил України. 14 липня 2022р. відповідачем було видано наказ за № 395-К, відповідно до якого позивачку було увільнено від роботи з 11 липня 2022р., у зв`язку з проходженням військової служби під час мобілізації на особливий період, зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період проходження військової служби. 19 липня 2022р. відповідачем було винесено наказ № 407-к, яким вирішено працівникам, яких було увільнено від роботи, у зв`язку з проходженням військової служби під час мобілізації на особливий період та у зв`язку з виконанням обов`язків добровольця територіальної оборони, з 19 липня 2022р. зберігати місце роботи та посаду без збереження середнього заробітку на період проходження військової служби, зокрема, цей наказ, стосувався і позивачки. З зазначеним наказом № 407-к від 19 липня 2022р., відповідач позивачку не ознайомлював, і про вказаний наказ вона довідалася лише 20 березня 2025р., після отримання відповіді на адвокатський запит від сторони відповідача. За змістом зазначеного наказу, при його винесені відповідач керувався положеннями Закону України від 01 липня 2022р. за № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин». На думку позивачки, оспорюваний наказ № 407-к від 19 липня 2022р. є незаконним, оскільки при його винесені відповідачем, відносно позивачки не було враховано те, що відповідно до укладеного між сторонами контракту, посада позивачки належить до категорії науково-педагогічних працівників, яка з 11 липня 2022р. була призвана на військову службу за призовом під час мобілізації, а тому гарантії, передбачені ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній на час винесення спірного наказу), поширюються на неї та були порушені відповідачем. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, належним способом захисту порушених прав та інтересів, на думку позивачки є визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 19 липня 2022р. № 407-к, в частині, яка стосується її та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити їй середній заробіток за період часу з 19 липня 2022р. по 23 грудня 2023р., з урахуванням внесених до законодавства змін. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 07 травня 2025р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження і призначено справу в підготовче засідання. 23 травня 2025р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому сторона відповідача проти позову заперечила, зазначивши, що при зверненні до суду з вказаним позовом, стороною позивача не враховані положення ч. 3 ст. 119 КЗпП України, в редакції, яка діяла на час винесення оскаржуваного наказу, а також роз`яснення Міністерства економіки України, надані ним у листі від 26 липня 2022р. № 4711-06/52362-09. До того ж, сторона відповідача зазначила, що КЗпП України не містить положень, які передбачили обов`язкове ознайомлення (повідомлення) працівника з наказом роботодавця, який приймається у відповідності до вимог Закону, у зв`язку з чим повідомлення позивачки про прийняття оскаржуваного наказу не здійснювалось. Крім того, на думку сторони відповідача, при зверненні до суду з вказаним позовом стороною позивача були пропущені строки звернення до суду, визначені ст. 233 КЗпП України, а також заявлені вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, які є завищені ними та неспівмірними з заявленими позовними вимогами. 24 липня 2025р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, зазначивши, що доводи та аргументи сторони відповідача, наведені у відзиві на позов є безпідставними, оскільки стороною відповідача не враховуються правові висновки Верховного Суду, наведені в постанові від 07 травня 2025р. у справі № 463/2695/24, з аналогічних правовідносин, при цьому посилання сторони відповідача на роз`яснення Міністерства економіки України, надані ним у листі від 26 липня 2022р. за № 4711-06/52362-09 є такими, що не мають жодного юридичного значення для розгляду спору. Це обумовлено тим, що лист не належить до правової категорії нормативно-правового акту, яким регулюються суспільні відносини, зокрема ті, відносно яких виник цей спір. Також сторона позивача вважає, що розмір заявлених судових витрат, є обгрунтованим, і таким, що відповідає складності справи. 30 липня 2025р. на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких сторона відповідача проти позову заперечила, і які за змістом є аналогічним відзиву на позов. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2025р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, відповіді на відзив, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечила, з підстав, наведених у відзиві на позов, запереченнях на відповідь на відзив, просила суд відмовити в задоволені позову, вважаючи, що стороною позивача не доведено належними і допустимими доказами, заявлені позовні вимоги, а також пропущені строки звернення до суду, визначені законом. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Судом встановлено, що 17 травня 2021р. між сторонами було укладено контракт № 79/2024, відповідно до якого відповідачем було прийнято позивачку на роботу на посаду доцента кафедри вірусології відповідача. Строк дії контракту з 17 травня 2021р. по 16 травня 2026р. Згідно пунктів 1.1.-1.4 контракту, позивачка була прийнята на роботу на посаду науково-педагогічного працівника. 11 липня 2022р. позивачка була мобілізована до лав Збройних Сил України. 14 липня 2022р. відповідачем було видано наказ за № 395-К, відповідно до якого позивачку було увільнено від роботи з 11 липня 2022р., у зв`язку з проходженням військової служби під час мобілізації на особливий період, зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період проходження військової служби. 19 липня 2022р. відповідачем було винесено наказ № 407-к, яким вирішено працівникам, яких було увільнено від роботи, у зв`язку з проходженням військової служби під час мобілізації на особливий період та у зв`язку з виконанням обов`язків добровольця територіальної оборони, з 19 липня 2022р. зберігати місце роботи та посаду без збереження середнього заробітку на період проходження військової служби, зокрема, цей наказ, стосувався і позивачки. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). У відзиві на позов сторона відповідача визнала той факт, що після винесення відповідачем, як роботодавцем наказу № 407-к від 19 липня 2022р., позивачку, як працівника не було ознайомлено з вказаним наказом, як і не була надіслана його копія для відома. Доводи сторони відповідача, що відповідач, як роботодавець не повинен був вчиняти дії, щодо ознайомлення позивачки, як працівника з вказаним наказом, судом оцінюються критично, в силу положень ст. ст. 29, 32 КЗпП України. В судовому засіданні, представник позивача звертав увагу суду, що копію оскаржуваного наказу сторона позивача мала можливість отримати лише після надання відповіді на адвокатський запит, в досудовому порядку. Таким чином, суд вважає, що при зверненні до суду з вказаним позовом, стороною позивача не пропущені строки звернення до суду, визначені законом. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 КЗпП України). Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2023р. в справі № 593/1156/21 (провадження № 61-11963св23)). Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту» (частина 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції, чинній на час винесення спірного наказу). Указом Президента України від 24 лютого 2022р. № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженим Законом України від 03 березня 2022р. № 2105-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію», у зв`язку із введенням воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» оголошено та проводиться загальна мобілізація. Законом України від 01 липня 2022р. № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022р., внесено зміни та у частині третій статті 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту» у редакції, чинній на час винесення спірного наказу, у разі захворювання педагогічного чи науково-педагогічного працівника, яке тимчасово унеможливлює виконання ним посадових обов`язків і обмежує можливість перебування у колективі осіб, які навчаються, або тимчасового переведення за цих чи інших обставин на іншу роботу чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період за таким працівником зберігається попередній середній заробіток. У разі хвороби або каліцтва попередній середній заробіток виплачується до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави дійти висновку про те, що за педагогічними чи науково-педагогічними працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, зберігається попередній середній заробіток. У постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2023р. у справі № 718/209/23 (провадження № 61-11879св23) зроблено висновок, що «на рівні КЗпП України не передбачено правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів. Правила в ст. 4 ЦК України, про пріоритетність його норм над приватно - правовими нормами інших законів, до вирішення колізій між КЗпП України та іншими законами не застосовується; у частині 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачені гарантії для громадян України призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, зокрема, шляхом відсилання як до частини 3 ст. 119 КЗпП України, так і до норм інших законів (зокрема, частина друга статті 57 Закону України «Про освіту»); Законом № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» не внесено зміни до інших законів, які передбачають гарантії для громадян України призваних на військову службу за призовом під час мобілізації і встановлені нормами інших законів (зокрема, для педагогічних чи науково-педагогічних працівників). Тобто, для окремих категорій суб`єктів (зокрема, для педагогічних чи науково-педагогічних працівників) призваних на військову службу за призовом під час мобілізації збережено таку гарантію як попередній середній заробіток; в частині 2 ст. 57 Закону України «Про освіту» міститься спеціальна норма щодо положень частини 3 ст. 119 КЗпП України, оскільки поширюється на педагогічних чи науково-педагогічних працівників; спеціальна норма (частина 2 ст. 57 Закону України «Про освіту») має перевагу над загальною (частина 3 ст. 199 КЗпП України) нормою (lex specialis derogat generali). Прийнята пізніше в часі загальна норма (частина 3 статті 199 КЗпП України) не скасовує спеціальної норми (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Тому за педагогічними чи науково-педагогічними працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, зберігається попередній середній заробіток». Законом України від 22 листопада 2023р. № 3494-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впорядкування надання та використання відпусток, а також інших питань», який набрав чинності 24 грудня 2023р., внесено зміни, зокрема, у частині 2 ст. 57 Закону України «Про освіту» слова «чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період» виключено. Тобто з 24 грудня 2023р. за педагогічними чи науково-педагогічними працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, не зберігається попередній середній заробіток. Отже, слід дійти висновку про те, що у період до 24 грудня 2023р. за педагогічними чи науково-педагогічними працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, попередній середній заробіток зберігався. Подібний за змістом висновок міститься у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2023р. у справі № 718/209/23 (провадження № 61-11879св23), від 11 вересня 2024р. у справі № 158/2181/23 (провадження № 61-16956св23), від 13 листопада 2024р. у справі № 158/155/24 (провадження № 61-7460св24). З матеріалів справи вбачається, і не оспорювалося стороною відповідача, протягом всього часу розгляду справи в суді, що позивачка [PERSON] є науково-педагогічним працівником, яка 11 липня 2022р. була призвана на військову службу за призовом під час мобілізації, а тому відповідно до частини 2 ст. 57 Закону України «Про освіту» в редакції, чинній на час винесення спірного наказу, мала право на отримання середнього заробітку до 24 грудня 2023р. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимога № 1 підлягає задоволенню, а саме слід визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 19 липня 2022р. № 407-к, в частині, яка стосується позивачки, як доцента кафедри вірусології, яким припинено їй нарахування і виплату середнього заробітку. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про задоволення вимоги № 1, то з метою захисту порушеного права позивачки, слід задовольнити і похідну вимогу № 2, а саме: зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачці середній заробіток за період часу з 19 липня 2022р. по 23 грудня 2023р. включно. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2422,4 грн. Стосовно вимог позивачки, в частині стягнення з відповідача судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 40000,0 грн., то в цій частині витрати підлягають зменшенню, виходячи з наступного. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020р. у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи. Аналогічним чином тлумачить це питання і ЄСПЛ, висновки якого, зокрема, у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000р. у справі «Іатрідіс проти Греції» (latridis v. Greece, заява № 31107/96) свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не може зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але ураховуючи також те, чи були вони розумними. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020р. у справі № 755/9215/15-ц). Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006р. у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014р. у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015р. у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Також, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі ст. 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20 травня 2019р. у справі № 916/2102/17, від 25 червня 2019р. у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019р. у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019р. у справі № 911/739/15 та від 01 серпня 2019р. у справі № 915/237/18). Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved