Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

Відповідач позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутності. Представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягав, просив розглянути справу без його участі та участі позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Ухвалою суду від 28.10.2025р. було відкрите провадження по справі та призначене підготовче судове засідання 11.12.2025р. о 09 год. 00 хвл. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що наприкінці січня місяця 2025 року позивач домовилась із відповідачем про покупку належної останній квартири [ADDRESS] . 30.01.2025 року було укладено відповідний письмовий договір купівлі-продажу та сторони повністю виконали умови даного договору, а саме: відповідач передала, а позивач прийняла вказану у договорі квартиру в натурі, грошові кошти за нерухомість в обумовленій сторонами сумі позивачем були передані відповідачу. Так як, згідно законодавства подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, тому позивач запропонував пізніше відповідачу, привести їх домовленість у відповідності до вимог закону. На вимогу позивача відповідач [PERSON] повідомила, що поки не може цього зробити, так як на момент укладення договору, вона ще не встигла здійснити реєстрацію права власності на вказану квартиру на своє ім`я у визначеному діючим законодавством порядку. Про існування цих обставин, позивач до укладення договору не знала. Перед укладенням угоди позивач була запевнена, що відповідач є власником цієї квартири. Так, на підставі договору купівлі-продажу від 02.07.2003р., державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори в реєстрі за № 2/3455 - Ункінд О.В. є власником квартири [ADDRESS] . Таким чином, на момент оформлення сторонами договору купівлі-продажу нерухомого майна відповідач (продавець) не мала на це право. Враховуючи вищенаведене, позивач була вимушена звернутися із позовом до суду. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду документи в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: [PERSON] передані гроші , а позивачу об`єкт нерухомості. Відповідач жодного разу не висунула вимоги щодо повернення вказаного нерухомого майна, не заперечувала проти визнання права власності за позивачем. Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Так, позивач набула право власності на квартиру [ADDRESS] , в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши об`єкт нерухомості у відповідача, який вона фактично не мала права відчужувати. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем, як за добросовісним набувачем, право власності на нерухоме майно.

Outcome: approved