Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

16.12.2025 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку, обґрунтувавши позовні вимоги тим, що [PERSON] , є власницею житлового будинку, що розташований за адресою, [ADDRESS] , який вона отримала на підставі договору дарування житлового будинку, укладеного з [PERSON] від 11 жовтня 2001 року, який був посвідчений нотаріусом Першої первомайської державної нотаріальної контори за № 077994. Даний житловий будинок з надвірними спорудами належали дарителю, [PERSON] , на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 2-ю Первомайською держнотконторою 13 березня 1996 року за реєстровим № 2-700, та зареєстрованого в Первомайському МБТІ за № 3. 15 жовтня 2001 року позивачка здійснила державну реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок в Первомайському МБТІ, що підтверджується записом в книзі № 1 стор.57 за реєстровим номером 3. Зазначений житловий будинок розташований за вказаною вище адресою на земельній ділянці площею 0,2500 га, що була передана попередньому власнику будинку [PERSON] в користування для обслуговування житлового будинку, на підставі Рішення XII сесії XXI скликання Лукашівської сільської Ради народних депутатів від 23.12.1993 року за № 158, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю Серії МК (копія державного акту додається). Оформити право власності на земельну ділянку для обслуговування вказаного житлового будинку позивачка не може, так як право власності та право користування на неї все ще рахується за попереднім власником будинку [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю. За таких обставин виникла необхідність у захисті права позивача шляхом визнання за ним права власності на вищевказану земельну ділянку площею 0,2500 га у зв`язку з переходом до нього права власності на будинок, який на ній розташований та для обслуговування якого вона виділялась. Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю/споруду. які розміщені па цій земельній ділянці. Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства віносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. В редакції на час розгляду справи ст. 377 ЦК України викладена зі змінами в такій редакції: до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувана (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Ураховуючи те, що земельна ділянка 0,2400 га була передана колишньому власнику житлового будинку в користування для обслуговування житлового будинку, отже є всі законні підстави для визнання за позивачем права користування на вказану земельну ділянку. Отже, позивач позбавлений можливості упорядкувати правовстановлюючі документи на земельні ділянки, які за приписами норм чинного законодавства перейшли йому у власність (користування) разом з придбаним будинком. А, отже, позбавлений можливості розпоряджатись належним йому майном в повній мірі. Тому єдиним ефективним способом захисту прав позивача є звернення до суду з позовом про визнання права власності (користування) на земельні ділянки для обслуговування придбаного будинку. На підставі ст.ст. 278-279 ЦПК України, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача, Синюхинобрідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належно. Причини неявки невідомі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява обґрунтована, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] являється власником житлового будинку з відповідними надвірними спорудами, що знаходиться за адресою, [ADDRESS] на підставі договору дарування житлового будинку, який був посвідчений 11.10.2001 нотаріусом Першої первомайської державної нотаріальної контори за № 3-1296. Однак, право власності на земельну ділянку, кадастровий номер: 4825484200:03:062:0001, для обслуговування житлового будинку площею 0,2500 га, та право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2400 га. які розташовані за адресою, [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] , на підставі рішення XII сесії XXI скликання Лукашівської сільської Ради народних депутатів від 23.12.1993 року, що підтверджується копіями державних актів на право приватної власності на землю. Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Зазначена правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України, ухваленій у справі за № 6-2цс15 від 11.02.2015 року. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням наведеного вимоги позивача є обґрунтованими та законними і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved