Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» (далі позивач) в грудні 2023 року звернулось до Києво-Святошинського районного суду Київської області у з позовом до [PERSON] (надалі Відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що 23 лютого 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» та відповідачем було укладено Договір №202137-КС-002 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» 23.02.2021 року направлено відповідачу, пропозицію (оферту) укласти Договір №202137-КС-002 про надання кредиту. 23.02.2021 року Відповідач, прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Договір №202137-КС-002 про надання кредиту, на умовах визначених офертою. Таким чином, 23.02.2021 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА та відповідачем було укладено Договір №202137-КС-002 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до п. 1 Договору кредиту, ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надає Позичальнику грошові кошти у розмірі 44 000,00 грн., на засадах строковості, поворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування Кредитом у порядку та на умовах, визначених Договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит. Згідно з умовами Договору кредиту, сторони визначили, що плата за користування Кредитом є фіксованою та становить 0,9200341 процентів за кожен день користування Кредитом. Пунктом 2. Кредитного договору визначено, що протягом строку кредитування процентна ставка за Кредитом, нараховуються на залишок заборгованості по Кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування Кредитом, із урахуванням дня видачі Кредиту та дня повернення Кредиту згідно Графіку платежів. Пунктом 3. Кредитного договору встановлений графік платежів, які має здійснювати Позичальник для належного виконання умов Кредитного договору. Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало, та надало Позичальнику грошові кошти в розмірі 44 000,00 грн. шляхом перерахування на банківську картку Позичальника (котрий Позичальником вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті), що підтверджується довідкою про видачу коштів (або платіжним дорученням). 06.05.2021 року між ТОВ «БІЗПОЗИКА» та відповідачем було укладено додаткову угоду №1до договору №202137-КС-002 від 23.02.2021 року про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку , визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов додаткової угоди ТОВ «БІЗПОЗИКА» надає відповідачу додатково кредит у розмірі 18 000,00 грн. 16.09.2021 року між ТОВ «БІЗПОЗИКА» та відповідачем було укладено додаткову угоду №2 до договору №202137-КС-002 від 23.02.2021 року про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку , визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов додаткової угоди ТОВ «БІЗПОЗИКА» надає відповідачу додатково кредит у розмірі 31 000,00 грн. До теперішнього часу Боржник свої зобов`язання за Кредитним договором №202137-КС-002 від 23.02.2021 року про надання кредиту належним чином не виконав, а лише часткового сплатив кошти в сумі 162 21393 грн., розрахунок та розмір яких зазначені у Розрахунку заборгованості за Договором № 202137-КС-002 Позичальника, чим порушив свої зобов`язання, встановлені договором. ТОВ «БІЗПОЗИКА» прохає суд стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики №202137-КС-002 від 23.02.2021 року в сумі 234 351,75 грн., яка складається з суми прострочених платежів по тілу кредиту -50 288,04 грн, суми прострочених платежів по процентах - 184 066,71 грн . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.01.2024 року було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.01.2025 року справу № 369/21717/23 було прийнято до провадження суддею Янченко А.В. згідно з розпорядженням Керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутної Н.О. № 64 від 09.01.2025 року щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи № 369/21717/23 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 15.01.2025 року. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив проводити розгляд справи без його участі, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився. Заяву про слухання справи за його відсутності не надав, причини неявки суду не повідомив. Про час і місце слухання справи повідомлений належним чином. Представник відповідача адвокат Жупинський М.А. 31.05.2025 року через Електронний суд надав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог ТОВ «БІПОЗИКА», прохав в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Зазначив, що ТОВ «БІЗПОЗИКА» звернулося до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором про надання кредиту №202137-КС-002 від 23.02.2021 року. При цьому в обґрунтування своїх позовних вимог ТОВ «БІЗПОЗИКА» надало до суду копію договору про надання кредиту №202137-КС-002 від 22 лютого 2021 року. Аналогічно, позивач надає до позову дві квитанції про перерахування грошових коштів в сумі 20 000 гривень та 24 000 гривень за договором №202137-КС-002 від 22 лютого 2021 року, при цьому заявляючи вимогу про стягнення заборгованості за договором №202137-КС-002 від 23 лютого 2021 року. Жодних інших доказів про надання відповідачу кредитних коштів, в тому числі за додатковими угодами, до позовної заяви не додано. Квитанція №378434816 від 23.02.2021 року про перерахування коштів [PERSON] за договором №202137-КС-002 від 22 лютого 2021 року в сумі 20 000,00 грн, квитанція №378434959 від 23.02.2021 року про перерахування коштів [PERSON] за договором №202137-КС-002 від 22 лютого 2021 року в сумі 24 000,00 грн, не є належними доказами по справі, так як в призначенні платежу зазначено перерахування коштів за кредитним договором №202137-КС-002 від 22 лютого 2021 року, в той час як позовні вимоги заявлені про стягнення коштів за договором про надання кредиту №202137-КС-002 від 23 лютого 2021 року. Платіжні доручення №31849 від 16 вересня 2021 року та №27654 від 06 травня 2021 року про перерахування [PERSON] грошових коштів в сумі 31000 грн і 18000 грн не є належними доказами по справі, так як в призначенні платежу зазначено перерахування коштів за договором про надання кредиту №202137-КС-002 від 23 лютого 2021 року, доказів укладення якого позивачем не надано та копія якого не додана до матеріалів позовної заяви. Позивач 19.06.2025 року через Електронний суд подав до суду додаткові пояснення у справі, в яких повторно виклав аргументацію в підтримку позовних вимог, викладену в позовній заяві, наполягав на підписанні договору про надання кредиту №202137-КС-002 від 23 лютого 2021 року. При цьому жодним чином не відповів на питання, чому при позовних вимогах про стягнення заборгованості за договором про надання кредиту №202137-КС-002 від 23 лютого 2021 року ним було надано до суду докази укладення договору про надання кредиту №202137-КС-002 від 22 лютого 2021 року. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини. В частині 1 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно із ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст. 525, 526, 546 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку зібраним у справі доказам в цілому та кожному доказу окремо, суд дійшов до таких висновків. Вирішуючи спір у цій справі, суду належить встановити чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову у їх задоволенні. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд зазначає таке. З матеріалів справи суд встановив, що спірні правовідносини стосуються наявності у позивача права вимоги до відповідача у справі щодо стягнення заборгованості за кредитним договором. За твердженням позивача таке право вимоги він набув на підставі договору про надання кредиту №202137-КС-002 від 23 лютого 2021 року, укладеного з відповідачем. На підтвердження наявності права вимоги до відповідача позивач додав до позовної заяви копію договору про надання кредиту №202137-КС-002 від 22 лютого 2021 року, квитанцію №378434816 від 23.02.2021 року про перерахування коштів [PERSON] за договором №202137-КС-002 від 22 лютого 2021 року в сумі 20 000,00 грн, квитанцію №378434959 від 23.02.2021 року про перерахування коштів [PERSON] за договором №202137-КС-002 від 22 лютого 2021 року в сумі 24 000,00 грн, платіжні доручення №31849 від 16 вересня 2021 року та №27654 від 06 травня 2021 року про перерахування [PERSON] грошових коштів в сумі 31000 грн і 18000 грн Виходячи зі змісту вказаних доказів суд дійшов висновку про те, що позивач не довів у нього права вимоги до відповідача у спірних правовідносинах. Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України, обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається на осіб, які беруть участь у справі. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини справи та приписи чинного законодавства, враховуючи, що матеріали справи не містять належних доказів того, що відповідач має заборгованість перед позивачем за договором про надання кредиту №202137-КС-002 від 23 лютого 2021 року, з огляду на ненадання позивачем до суду доказів укладення договору про надання кредиту №202137-КС-002 від 22 лютого 2021 року та доказів надання кредиту за цим договором, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Щодо стягнення судових витрат суд зазначає таке. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач у позовній заяві зазначив про понесені ним витрати на оплату судового збору у розмірі 2 812,26 грн. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України. За правилами ч. 1, 2 цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову в задоволенні позову вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» про стягнення з [PERSON] судового збору на користь ТОВ «БІЗПОЗИКИ» в сумі 2 812,26 грн. задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed