Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

У лютому 2025 року [PERSON] , в інтересах якої діє представник - адвокат Рішко С. І., звернулася до суду з позовом до Колочавської сільської ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. Позов обґрунтувала тим, що вона народилася [INFO] у с. Колочава Міжгірського району Закарпатської області. Її батьками були [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , шлюб між якими був зареєстрований 30.08.1932 у с. Колочава Міжгірського району Закарпатської області. 21 вересня 1978 року Колочавською селищною радою Міжгірського району Закарпатської області, на підставі рішення виконкому цієї ж ради від 07.09.1978 за № 37, її батьку [PERSON] було видано свідоцтво № [NUMBER] про право особистої власності на жилий будинок із приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований у [ADDRESS] власності її батька [PERSON] на Будинок [ADDRESS] було зареєстроване 22.09.1978 Виноградівським міжміським БТІ у реєстрову книгу № 2 за реєстровим № 392. Як свідчить довідка Колочавської сільради від 04.02.2025 за № 330, розпорядженням голови Закарпатської ОВА від 11.06.2024 № 648 вул. Борканюка у с. Колочава було перейменовано на [ADDRESS] . Зазначала, що 01 червня 1989 року державним нотаріусом Міжгірської державної нотаріальної контори було посвідчено заповіт її батька [PERSON] , що зареєстрований у реєстрі за № 523, згідно з яким її батько на випадок своєї смерті заповідав їй Будинок № 171. [INFO] у [ADDRESS] померла її матір [PERSON] 12 жовтня 1991 року державним нотаріусом Міжгірської державної нотаріальної контори Закарпатської області було посвідчено договір дарування, зареєстрований в реєстрі за № 701, відповідно до якого її батько [PERSON] подарував їй Будинок № [NUMBER] . 26 червня 1992 року реєстратором Виноградівського міжміського БТІ, на підставі вказаного договору дарування від 12.10.1991 № 701, було зареєстровано за нею право власності на Будинок № [NUMBER] , про що було зроблено відповідний запис у реєстрову книгу № 2 за реєстровим № 392. Рішенням Колочавської сільради від 27.07.1994 «Про приватизацію земельних ділянок» було вирішено надати у приватну власність земельні ділянки згідно зі земельно-кадастрової книги, що раніше були надані громадянам у користування та було створено комісію по приватизації, а 10 листопада 1994 року Колочавською сільрадою, на підставі рішення цієї ж ради від 27.07.1994, її батьку [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК 006-00019, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3, яким посвідчувалося його право власності на земельну ділянку площею 0,1535 га, розташовану в [ADDRESS] , призначену для будівництва та обслуговування Будинку № 171 /надалі - Держакт № 006-00019/. 16 травня 1995 року секретарем виконкому Колочавської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області Буркало О. Д. було посвідчено заповіт її батька [PERSON] , що зареєстрований у реєстрі за № 9, яким на випадок своєї смерті він заповідав їй належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,15 га згідно з державним актом № 3, тобто Держакту № 006-00019. [INFO] помер її батько [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 27.03.2024. Зауважувала і те, що відповідно до довідки виконкому Колочавської сільради від 10.04.2024 № 1266, померлий [INFO] [PERSON] , [INFO] , був постійним мешканцем [ADDRESS] . Разом із ним на день його смерті у даному будинку ніхто не проживав та не був зареєстрований. Отже, вона як власник Будинку [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 0,1535 га, що належала її померлому батьку [PERSON] на підставі Держакту № 006-00019, фактично вступила в управління та володіння цією земельною ділянкою, а також отримала у володіння оригінал цього Держакту № 006-00019. 16 жовтня 2024 року на підставі договору дарування № 701 від 12.10.1991 державним реєстратором Колочавської сільради Галай В. В. було проведено державну реєстрацію її права власності на Будинок № 171 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з присвоєнням цьому будинку реєстраційного номера 3027885021120. 21 жовтня 2024 року її представник [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєва Ю. М. із заявою, на підставі якої було зареєстровано спадкову справу № 142/2024 до майна померлого [INFO] її батька [PERSON] (номер справи у Спадковому реєстрі 73160139). За результатами перевірки відомостей Спадкового реєстру приватним нотаріусом Дунаєвим Ю. М. було установлено відсутність у реєстрі відомостей про заповіт [PERSON] від 16.05.1995 № 9. А відтак, із метою внесення відомостей про цей заповіт її батька [PERSON] від 16.05.1995 до Спадкового реєстру, її представник 16.10.2024 я звернувся з відповідною заявою до Колочавської сільради. Проте листом від 25.10.2025 за № 01-10/1088 секретар Колочавської сільради повідомила її про те, що у сільраді відсутній другий примірник заповіту, складеного 16.05.1995 за № 9 [PERSON] , [INFO] , посвідченого секретарем ради Буркало О.Д., а також відсутній реєстр для реєстрації нотаріальних дій за 1995 рік, у зв`язку з чим провести державну реєстрацію даного заповіту неможливо. 11 листопада 2024 року на підставі Держакту № 006-00019 та листа приватного нотаріуса Дунаєва Ю. М. від 21.10.2024 № 212/02-14/142/2024 вона звернулася до сертифікованого інженера-землевпорядника ФОП [PERSON] із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки площею 0,1535 га, що належала померлому її батьку [PERSON] 25 листопада 2024 року у Державному земельному кадастрі було зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером 2122482100:01:009:0169, площею 0,1535 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка, розташовану в урочищі «Біля хати» у с. Колочава Хустського району Закарпатської. Під час погодження цієї технічної документації із землеустрою державний кадастровий реєстратор повідомив її про те, що відповідно до архівних даних Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1535 га у [ADDRESS] посвідчувалося не Держактом № 006-00019, а іншим державним актом на право приватної власності на землю серії I1-ЗК №025913, виданим 10.11.1995 Колочавською сільрадою, зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3 /далі - Держакт № 025913/. З метою перевірки цих обставин, її представник 21.11.2024 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області із адвокатським запитом, в якому просив надати копії Держакту № 006-00019 та Держакту № 025913, а також копії документації із землеустрою, на підставі якої було виготовлено ці державні акти. Як наслідок, листом від 26.11.2024 за № 29-7-0.31-5724/2-24 Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області повідомило її про те, що у архіві Відділу № 3 управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління наявний архівний примірник державного акта на право приватної власності на землю серії II-ЗК № 025913 від 10.11.1995, виданого [PERSON] та технічної справи по виготовленню зазначеного державного акта. Натомість відомості про державний акт на право приватної власності серії 3К 006-00019 від 10.11.1994 та технічна справа по його виготовленню в архіві відділу № 3 відсутні. Зазначала, що з отриманих копій документів їй стало відомо про те, що Держакт № 025913 був виданий її батьку [PERSON] на підставі рішення Колочавської сільради від 18.07.1995. У відповідь на адвокатський запит архівним відділом Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області їй було видано копію рішення Колочавської сільради від 18.07.1995 № 25 «Про розгляд заяв на приватизацію земельних ділянок, видача державних актів», згідно з якого було вирішено видати державні акти та зробити приватизацію земельних ділянок громадянам відповідно до, що містився у додатку до цього рішення. У додатку № 2 до рішення Колочавської сільради № 25 від 18.07.1995 під № l1 зазначений [PERSON] , мешканець [ADDRESS] . Стверджувала, що її батьку [PERSON] дійсно передавалася у власність земельна ділянка площею 0,1535 га, що розташована в [ADDRESS] , яка призначена для будівництва й обслуговування Будинку [ADDRESS] , права на яку увійшли до складу спадщини після його смерті. При цьому акцентувала увагу на тому, що у своєму заповіті від 16.05.1995 за № 9 [PERSON] вже згадував про державний акт № 3. А тому зважаючи на те, що Держакт № 025913 був виданий 10.11.1995, тобто через шість місяців після складення заповіту, то можна констатувати той факт, що у змісті заповіту [PERSON] йдеться саме про Держакт № 006-00019, який було видано 10.11.1994 та оригінал якого після смерті [PERSON] перейшов у її володіння. 31 січня 2025 року вона звернулася до приватного нотаріуса Дунаєва Ю.М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом до майна померлого її батька [PERSON] , а саме на земельну ділянку за кадастровим номером 2122482100:01:009:0169. Однак, як було установлено нотаріусом, вона прийняла спадщину за своїм батьком [PERSON] як спадкоємець за заповітом шляхом уступу в фактичне володіння та розпорядження спадковим майном, що підтверджується фактом володіння оригіналом Держакту № 006-00019. При цьому ніхто інший із заявами про прийняття спадщини чи про відмову у від прийняття спадщини в установлений законом строк не звертався, рішення суду щодо продовження строку для прийняття спадщини за майном померлого [PERSON] до нотаріуса не надходили. Проте постановою від 31.01.2025 № 18/02-31 приватний нотаріус Дунаєв Ю. М. відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на дану земельну ділянку з причин суттєвих розбіжностей у відомостях про державні акти на землю в розмірі 0,1535 га, виданих на ім`я її батька, та відсутності відомостей про реєстрацію заповіту [PERSON] від 16.05.1995 за № 9 у Спадковому реєстрі. Отже, зважаючи на те, що за життя на ім`я її батька [PERSON] . Колочавською сільрадою з невідомих для неї причин було видано два державні акти на право приватної власності на землю, а саме Держакт № 006-00019 та Держакт № 025913, якими посвідчувалося його право власності на одну і ту ж саму земельну ділянку площею 0,1535 га, розташовану в [ADDRESS] , призначену для будівництва й обслуговування Будинку N?171, а також втратою Колочавською сільрадою другого примірника заповіту [PERSON] від 16.05.1995 за № 9 та реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 1995 рік, вона позбавлена можливості оформити свої майнові і спадкові права у позасудовому порядку, а відтак вимушена звертатися до суду з цим позовом. Посилаючись на наведені вище обставини просила суд визнати за нею в порядку спадкування за заповітом до майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2122482100:01:009:0169, площею 0,1535 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в урочищі «Біля хати» у с. Колочава Хустського району Закарпатської області. Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11 лютого 2025 року було відкрито провадження у справі за цим позовом [PERSON] та призначено в ній підготовче засідання. Своїм правом подати відзив на позовну заяву [PERSON] відповідач Колочавська сільська рада Хустського району Закарпатської області не скористалася. Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 4 березня 2025 року закрито підготовче провадження у цій справі та призначено її до судового розгляду по суті. Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 27 березня 2025 року залучено до участі в цій справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] . У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - адвокат Рішко С. І. позов підтримав повністю та просив його задовольнити з підстав наведених у ньому. Представник відповідача Колочавської сільської ради Хустського району Закарпатської області Худинець В. І. у судове засідання не з`явився повторно, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав. Натомість 04.03.2025 подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі та при цьому зазначив, що сільська рада позов [PERSON] підтримує повністю (т.1 а.с.82,83). Третя особа [PERSON] та його представник - адвокат Скрипченко Д. В. у судове засідання, призначене на 18.12.2025, 06.01.2026 та 03.02.2026, не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а відтак із метою дотримання розумних строків розгляду справи, наявної можливості представника третьої особи - адвоката Скрипченка Д. В. бути присутнім, як у всіх попередніх судових засіданнях, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та на підставі пункту 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд уважає за можливим розглянути дану справу за відсутності третьої особи [PERSON] та його представника-адвоката Скрипченка Д. В. Заслухавши доводи сторони позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини у справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для справи, суд зазначає таке. Судом установлено, що відповідно до повторно виданого свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10.10.2024, батьками позивачки [PERSON] були [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.12). Зі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого виконкомом Колочавської селищної Ради народних депутатів Закарпатської області від 21.09.1978 вбачається, що житловий будинок із приналежними до нього будівлями і спорудами по [ADDRESS] в цілому належить [PERSON] (т.1 а.с.23). Це право особистої власності на житловий будинок [PERSON] зареєстроване Виноградівським МБТІ 22.09.1978 за реєстровим № 392 та записано в реєстрову книгу № 2 (т.1 а.с.23 на звороті). Як слідує із заповіту від 01.06.1989, посвідченого державним нотаріусом Міжгірської державної нотаріальної контори за реєстровим номером № 523, [PERSON] на випадок своєї смерті заповів в цілому житловий будинок [ADDRESS] своїй доньці [PERSON] /позивачці/ (т.1 а.с.15). [INFO] у [ADDRESS] померла матір позивачки - [PERSON] , що не заперечується сторонами. 12 жовтня 1991 року державним нотаріусом Міжгірської державної нотаріальної контори Закарпатської області було посвідчено договір дарування, зареєстрований в реєстрі за № 701, відповідно до якого батько позивачки [PERSON] - [PERSON] подарував їй зазначений будинок [ADDRESS] (т.1 а.с.29,30). 26 червня 1992 року реєстратором Виноградівського міжміського БТІ, на підставі вказаного договору дарування від 12.10.1991 № 701, було зареєстровано за позивачкою в цілому право власності на цей будинок [ADDRESS] , про що було зроблено відповідний запис у реєстрову книгу № 2 за реєстровим № 392 (т.1 а.с.30 на звороті). Також листом КП «Міжгірське бюро технічної інвентаризації» № 157 від 28.07.204 підтверджено, що станом на 31.12.2012 за позивачкою зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 12.10.1991 за реєстровим № 701, про що реєстратором Виноградівського міжрайонного малого виробничого підприємством технічної інвентаризації 26.06.1992 було зроблено відповідний запис у реєстрову книгу № 2 за реєстровим № 392 (т.1 а.с.31). Рішенням Колочавської сільради від 27.07.1994 «Про приватизацію земельних ділянок» було вирішено надати у приватну власність земельні ділянки згідно зі земельно-кадастрової книги, що раніше були надані громадянам у користування та було створено комісію по приватизації, а 10 листопада 1994 року Колочавською сільрадою, на підставі рішення цієї ж ради від 27.07.1994, її батьку [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК 006-00019, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3, яким посвідчувалося його право власності на земельну ділянку площею 0,1535 га, розташовану в [ADDRESS] , призначену для будівництва та обслуговування вказаного будинку [ADDRESS] (т.1 а.с.34, 36). 16 травня 1995 року секретарем виконкому Колочавської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області Буркало О. Д. було посвідчено заповіт батька позивачки [PERSON] , що зареєстрований у реєстрі за № 9, яким на випадок своєї смерті він заповідав їй належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,15 га згідно з державним актом № 3 (т.1 а.с.16). [INFO] помер [PERSON] , що стверджується повторно виданим свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] від 27.03.2024 (т.1 а.с.13). Відповідно до довідки виконкому Колочавської сільради від 10.04.2024 № 1266, померлий [INFO] [PERSON] , [INFO] , був постійним мешканцем [ADDRESS] . Разом із ним на день його смерті у даному будинку ніхто не проживав та не був зареєстрований (т.1 а.с.14). 16 жовтня 2024 року на підставі договору дарування № 701 від 12.10.1991 державним реєстратором Колочавської сільради Галай В. В. було проведено державну реєстрацію права власності позивачки на вказаний будинок [ADDRESS] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з присвоєнням цьому будинку реєстраційного номера 3027885021120, про що свідчить відповідний витяг за індексним номером 400135272 (т.1 а.с.32). Листом від 25.10.2025 за № 01-10/1088 секретар Колочавської сільради повідомила позивачку про те, що у сільраді відсутній другий примірник заповіту, складеного 16.05.1995 за № 9 [PERSON] , [INFO] , посвідченого секретарем ради Буркало О.Д., а також відсутній реєстр для реєстрації нотаріальних дій за 1995 рік, у зв`язку з чим провести державну реєстрацію даного заповіту неможливо (т.1 а.с.18). 11 листопада 2024 року позивачка звернулася до сертифікованого інженера-землевпорядника ФОП [PERSON] із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки площею 0,1535 га, що належала померлому її батьку [PERSON] і, як наслідок, було виготовлено цю технічну документацію та 25.11.2024 у Державному земельному кадастрі було зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером 2122482100:01:009:0169, площею 0,1535 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка, розташовану в урочищі «Біля хати» у с. Колочава Хустського району Закарпатської. Водночас під час погодження цієї технічної документації із землеустрою державний кадастровий реєстратор, за твердженням позивачки, повідомив її про те, що відповідно до архівних даних Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1535 га у [ADDRESS] посвідчувалося не Держактом № 006-00019, а іншим державним актом на право приватної власності на землю серії IІ-ЗК №025913, виданим 10.11.1995 Колочавською сільрадою, зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3 (т.1 а.с.37-63). Як убачається з листа від 26.11.2024 за № 29-7-0.31-5724/2-24 Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, то в архіві Відділу № 3 управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління наявний архівний примірник державного акта на право приватної власності на землю серії II-ЗК № 025913 від 10.11.1995, виданого [PERSON] та технічної справи по виготовленню зазначеного державного акта. Натомість відомості про державний акт на право приватної власності серії 3К 006-00019 від 10.11.1994 та технічна справа по його виготовленню в архіві відділу № 3 відсутні (т.1 а.с.65). Відповідно до рішення Колочавської сільради від 18.07.1995 № 25 «Про розгляд заяв на приватизацію земельних ділянок, видача державних актів», згідно з якого було вирішено видати державні акти та зробити приватизацію земельних ділянок громадянам відповідно до додатку, що містився у додатку до цього рішення. У додатку № 2 до рішення Колочавської сільради № 25 від 18.07.1995 під № l1 зазначений [PERSON] , мешканець [ADDRESS] (т.1 а.с.72, 73). З Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 025913 від 10.11.1995 та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 3 видно, що [PERSON] , мешканцю [ADDRESS] , на підставі рішення Колочавської сільської ради від 18.07.1995, належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку (т.1 а.с.66). Як убачається з постанови про відмову в учиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєва Ю. М. від 31.01.2025 № 18/02-31, то [PERSON] на випадок своєї смерті склав заповіт, який посвідчено секретарем виконкому Колочавської сільської ради Буркало О. Д. 16.05.1995 за реєстровим № 9, в якому він заповідав своїй дочці [PERSON] земельну ділянку площею 0,15 га, однак відомості про цей заповіт не внесені до Спадкового реєстру; спадщину [PERSON] прийняла шляхом вступу у фактичне володіння та розпорядження спадковим майном, що підтверджується фактом володіння оригіналом правовстановлюючого документа на землю - Державного акту на право приватної власності на землю серії ЗК № 006-00019, виданого на ім`я [PERSON] 10.11.1994; ніхто інший із заявами про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини в установлений законом строк не звертався. Однак зважаючи на суттєві розбіжності у відомостях про Державні акти на землю серії ЗК № 006-00019 від 10.11.1994 та серії ІІ-ЗК № 025913 від 10.11.1995 та відсутністю відомостей про реєстрацію заповіту у Спадковому реєстрі, слід відмовити у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за майном померлого [INFO] [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1535 га, що знаходиться на території Колочавської сільської ради Хустського району Закарпатської області (т.1 а.с.22). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положеннями пункту 4 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно зі статями 524, 525, 526 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця; місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Частинами першими ст. 534 ЦК УРСР передбачалося, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям; визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. За змістом абзацу 2 пункту 113 Глави 3 «Видача свідоцтва про право на спадщину» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мін?юсту від 18.06.1994 № 18/5, що діяла на час відкриття спадщини до майна померлого [PERSON] , то доказом уступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців, зокрема державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 5 ст. 1268 ЦК України). Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Положеннями ч. 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до підпунктів 4.14, 4.16, 4.17, 4.18, 4.21 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відмова нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини та його право в такому випадку підлягає судовому захисту. Відповідно до пункту «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. За приписами пункту «а» ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі, тобто спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, а тому його право має бути визнано в судовому порядку. Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші ст. 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII). Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивачка починаючи з 26 червня 1992 року, тобто з часу реєстрації за нею в цілому права власності Виноградівським міжрайонним малим виробничим підприємством технічної інвентаризації на підставі договору дарування від 12.10.1991, є одноосібною власницею житлового будинку з приналежними до нього будівлями і спорудами по [ADDRESS] , та після смерті свого батька [PERSON] фактично вступила в управління, володіння спадковим майном - спірною земельною ділянкою з цільовим призначенням саме для будівництва й обслуговування житлового будинку, що належить їй на праві приватної власності, та в неї наявний оригінал державного акту на цю земельну ділянку, який виданий на ім`я її батька, що також зазначав приватний нотаріус Дунаєв Ю. М. під час відмови [PERSON] у видачі їй свідоцтва про право на спадщину на дану земельну ділянку. При цьому наявність двох державних актів на право приватної власності на землю серії ЗК № 006-00019 від 10.11.1994 та серії ІІ-ЗК № 025913 від 10.11.1995, виданих на ім`я [PERSON] на одну й ту ж саму земельну ділянку, тією ж самою площею 0,1535 га і з тим самим цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, не позбавляє позивачку [PERSON] права на це спадкове майно відповідно до заповіту її батька від 16.05.1995 за реєстровим № 9 та в управління, володіння яким вона фактично вступила. Отже, з огляду на наведене вище суд доходить висновку, що позивачка довела поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свою вимогу, а відтак позов підлягає до задоволення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved