Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та заперечень Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» звернулося до Шевченківського районного суду міста Запоріжжя з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.05.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СЛОН Кредит»» як позикодавцем (товариством) та [PERSON] як позичальником (споживачем) було укладено Договір про надання споживчого кредиту №617819, відповідно до умов якого Товариство надає Споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки. Сторонами було визначено умови отримання та повернення кредиту. У зв`язку з частковим виконанням відповідачем договірних умов щодо повернення суми кредиту та сплати обов`язкових платежів (неналежне виконання), позивач, який набув право вимоги за договором факторингу, просить суд стягнути суму заборгованості та судові витрати з відповідача. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] зазначила про те, що дійсно отримувала грошові кошти за договором позики, натомість нараховані суми позивачем до стягнення не визнає в повному обсязі через їх завищеність та безпідставність, нарахування здійснені в порушення принципів справедливості, розумності, що також суперечить положенням ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», зазначає про право суду щодо зменшення або відмову у стягненні розміру процентів які перевищують «розумні межі». Відповідач зазначає про те, що перехід права вимоги не підтверджений належними доказами, а заявлені витрати на правничу допомогу є безпідставно завищеними. Просить суд стягнути лише розмір заборгованості за тілом кредиту у розмірі 46636,29 гривень, у задоволенні інших позовних вимогах просить суд відмовити. У відповіді на відзив представник позивача зазначив про законність та обґрунтованість заявлених позовних вимог та зазначив про те, що відповідачем не було надано контррозрахунок заборгованості, зазначає про добровільність укладеного правочину між сторонами та відповідний обов`язок виконання з боку відповідача договірних зобов`язань та недопустимість односторонньої відмови від виконання зобов`язань, витрати на правничу допомогу були заявлені у відповідності до вимог законодавства та укладеної угоди. Просить суд задовольнити позовні вимоги повністю. Рух справи Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 28.10.2025р. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 18.11.2025р. закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду. Розгляд справи відкладався за заявою відповідача. У судові засідання позивач не з`явився, від представника надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судові засідання не з`явився, причин неявки суд не повідомив. Встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини сторін 31.05.2021 року між ТОВ «СЛОН Кредит» як кредитодавцем (товариством) та [PERSON] як позичальником (споживачем) було укладено Договір про надання споживчого кредиту №617819, відповідно до умов якого визначено, що Товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені Договором (п.1.2 Договору). Сторонами узгоджено умови правочину, зокрема: сума кредиту (загальний розмір) складає 50000,00 гривень. Тип кредиту кредит, Строк кредиту 1096 днів, з кінцевим терміном повернення 31.05.2024р.(включно), Тип процентної ставки фіксована. Процентна ставка за користування коштами кредиту залежить від періоду її встановлення та становить: за перший день користування (включно) 25% в день (9125% річних), за всі наступні дні користування кредитом, починаючи з другого дня (включно) й до кінця строку надання кредиту 85% річних. Мета отримання кредиту: споживчі (особисті) потреби. Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення Договору складає 187,04%. Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення Договору складає 149692,35 грн. (п.1.3, п.1.4, п.1.5, п.1.6, п.1.7, п.1.8 Договору). Також договором визначено, що кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування у розмірі 40000,00 грн на користь споживача за реквізитами або поточний рахунок споживача, та у розмірі 10000,00 грн на користь Товариства з метою виконання зобов`язань з оплати з оплати процентів за перший день користування кредитом (п.2.1 Договору). Розділом 5 Договору сторонами визначено порядок повернення кредиту, сплати процентів, зокрема п.5.1 передбачено, що сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно Графіка Платежів. Додатком №1 до договору про надання споживчого кредиту сторонами було обумовлено та підписано Графік платежів, паспорт споживчого кредиту та заява-анкета. Як свідчать матеріали справи з боку споживача зазначені документи було підписано власноруч. Відповідно до платіжного доручення №5426 від 31.05.2021р. ТОВ «СЛОН Кредит» перерахувало на користь позичальника (споживача) [PERSON] грошові кошти у розмірі 40000,00 гривень. За розрахунком заборгованості за кредитом, долученим до позовної заяви визначено, що з боку позичальника на користь Товариства на виконання умов кредитної угоди були перераховані грошові кошти у період з 01.06.2021 по 22.12.2022 у загальному розмірі 32098,60 гривень. 31.01.2025р. між ТОВ «Факторинг партнерс» як Фактором та ТОВ «СЛОН Кредит» як Клієнтом було укладено договір надання послуги факторингу №31012025 відповідно до якого, ТОВ «СЛОН Кредит» відступило за плату на користь ТОВ «Факторинг партнерс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за спірним договором. Таким чином, ТОВ «Факторинг партнерс» наділено правом вимоги до відповідача за зазначеним договором про надання споживчого кредиту. Застосовані судом норми права та висновки суду Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. За приписами ч.1 ст.1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Разом з тим, статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Відповідно до частини 1 статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Частино 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно із частиною 1 статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Тобто, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Таким чином, суд дійшов висновку про набуття позивачем права вимоги до відповідача за вказаним договором факторингу. За приписами статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлюється договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно до ч.2 ст.1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Суд констатує, що вимога в Договорі про надання споживчого кредиту в частині нарахування та сплати відсотків у розмірі 25% від суми кредиту в день укладення договору, а також порядок нарахування, сплати відсотків протягом строку кредитування, які визначені за принципом сплати у першу чергу відсотків у великому розмірі досить тривалий період із погашення основної суми заборгованості у невеликому розмірі, які, серед іншого, (відсотки) є явно завищені, - не відповідають передбаченим ч.3 ст.509 та ч.1, ч.2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, що свідчить про недобросовісність та зловживання цивільним правом фінансової установи при укладенні кредитного договору та може свідчити про дійсну мету позикодавця щодо безпідставного отримання надмірних несправедливих прибутків, а не отримання співмірної (адекватної) оплати за наданий кредит. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукала у такий спосіб позичальника на укладення договору позики (споживчого кредиту) на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Крім того, з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008р. про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз.3 пп.3.2 п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст. 3, ч.3 ст. 509 та ч.1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення. У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України). Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя (верховенства права) та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб. На переконання суду, визначена умова договору про нарахування відсотків є непропорційно високою, що призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальнику як споживачу фінансової послуги, суперечить нормам ЗУ «Про захист прав споживачів», що підтверджується правовими висновками Верховного Суду, які викладені в постановах №132/1006/19 від 07.10.2020, 910/719/19 від 19.05.2020 та №363/1834/17 від 13.07.2022 та №910/12876/19 від 01.06.2021. Також, відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Відповідно до пункту 8.38 зазначеної постанови, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини по справі, а саме факт отримання споживачем (позичальником) фактичної суми позики у розмірі 40000,00 гривень та відповідно повернення суми у загальному розмірі 32098,60 гривень, суд дійшов до висновку про те, що умови кредитної угоди в частині предмету (розміру кредиту) та порядку нарахування і сплати відсотків не відповідає принципам добросовісності, розумності, справедливості та порушує дисбаланс учасників цивільного обороту, а отже вважає суму сплачених грошових коштів позичальником на користь позикодавця достатніми та співмірними щодо оплати відсотків за користування кредитом, зменшивши такий розмір відсотків до суми залишку основного боргу за тілом кредиту. Суд, у даному випадку, застосовує правовий захист споживача фінансової послуги від несправедливо непомірного фінансового тягаря щодо оплати надмірних відсотків. З урахуванням зазначеного, з відповідача підлягає стягненню сума основної заборгованості з урахуванням повернутих грошових коштів (40000,00 32098,60) у розмірі 7901,40 гривень та відповідно підлягає зменшенню нараховані суми відсотків до розміру залишку боргу - у розмірі 7901,40 гривень. Також суд звертає увагу про безпідставність здійснення нарахування позивачем суми боргу в частині тіла кредиту у розмірі 50000,00 гривень, оскільки фактична сума виданого кредиту становила 40000,00 гривень, - саме з даної суми кредиту (обумовлений сторонами предмет договору) мало б відбуватися обрахування плати за користування грошовими коштами (кредитом). Зазначені дії з боку позикодавця (кредитодавця) як фінансової установи можуть свідчити про зловживання цивільним правом з метою безпідставного збагачення, що суперечить принципам ведення чесної підприємницької діяльності в частині отримання пропорційної, розумної та справедливої плати за надання грошових коштів у тимчасове користування, що, в свою чергу, призводить до дисбалансу прав та обов`язки учасників цивільного обороту. З огляду на зазначені обставини, на переконання суду у даному випадку слід застосувати правовий захист відповідача (позичальника та споживача фінансової послуги) як слабкої сторони укладеного правочину. Доводи відповідача щодо недійсності права вимоги за договором факторингу спростовуються матеріалами справи з вищенаведеними мотивами щодо укладення та виконання за договором факторингу. Судові витрати підлягають розподілу за приписами ст.141 ЦПК України. Щодо стягнення з відповідача судових витрат у вигляді витрат на правничу допомогу суд виходить з такого. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Частинами 3-5 статті 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268). Таким чином, суд вважає, що розмір гонорару адвоката у сумі 25000,00 гривень є неспівмірним зі складністю справи, яка відповідно до положень ЦПК України є малозначною, розглядається у порядку спрощеного позовного провадження на підставі наявних у справі матеріалів, а також часом, необхідним представнику позивача для вчинення відповідних процесуальних дій. Враховуючи викладене, суд зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру.

Outcome: partial