Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

30 травня 2025 року в провадження Шахтарського міського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 04 грудня 2004 року. 31 березня 2025 року рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області шлюб між сторонами розірвано. За час перебування у шлюбі, а саме: 08 лютого 2006 року, сторонами за спільні кошти було придбано квартиру [ADDRESS] . Власником майна, за їх спільною згодою, було зазначено відповідача. Крім цього, за час перебування в шлюбі, за спільні кошти сторін, ними було придбано автомобіль марки "Ford Mondeo", VIN-код [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2008 року випуску. Власником майна, за їх спільною згодою, було зазначено відповідача. Вказане майне, придбане під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя. Просить суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; припинити за нею право спільної сумісної власності на легковий автомобіль марки "Ford Mondeo", VIN-код [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2008 року випуску , стягнувши з відповідача на її користь грошову компенсацію в розмірі 1/2 частки вартості автомобіля в сумі 134 875 гривень; стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, останній надав заяву про розгляд справи в їх відсутність, позовні вимоги підтримав, просить їх задовільнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач та його представник повторно в судове засідання не з`явилися, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надали, про дату розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявку суд не сповістили, заяви про розгляд справи в їх відсутність не надходило. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. В підготовче судове засідання відповідач подавав додаткові пояснення по справі, в яких просив визнати за позивачем право власності на цілу квартиру, як таку, що забезпечує житлові потреби матері та неповнолітньої дитини, визнати за ним право власності на автомобіль, як неподільну річ, що використовується ним у повсякденному житті, із збереженням його цільового призначення та функціональності, стягнути з нього на користь позивача грошову компенсацію у розмірі різниці вартості спірного майна, визначеної за результатами експертної оцінки, для забезпечення балансу інтересів. При цьому, надав суду звіт №8225 ФОП [PERSON] про оцінку транспортного засобу від 24 червня 2025 року, згідно якого ринкова вартість спірного автомобіля складає 209 403,02 гривень, а згідно довідки про внесення інформації зі звіту про оцінку до єдиної бази даних звітів про оцінку від 21 червня 2025 року ринкова вартість спірної квартири становить 63 976 гривень. Враховуючи вимоги ст.247 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести без фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. За правилами статей 2,12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК). Копією рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області №186/297/25 від 31 березня 2025 року підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 грудня 2004 року. Шлюб між сторонами розірвано. Від даного шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] , [INFO] . За час перебування у зареєстрованому шлюбі, а саме: 08 лютого 2006 року сторонами придбано квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу ВСО №368066, р.н.448, посвідченого приватним нотаріусом Першотравенського міського нотаріального округу Дніпропетровської області - Мініною С.Я. Власником майна зазначено відповідача, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності №426162882 від 09 травня 2025 року. Крім того, за час перебування в шлюбі - 17 грудня 2020 року, за спільні кошти сторін, ними було придбано автомобіль марки "Ford Mondeo", VIN-код [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2008 року випуску. Власником майна, за їх спільною згодою, було зазначено відповідача, що підтверджується інформацією Головного сервісного центру МВС №31 від 15 травня 2025 року. Висновком експерта №3534-25 від 12 листопада 2025 року підтверджується, що ринкова вартість транспортного засобу - автомобіля марки "Ford Mondeo", VIN-код [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2008 року випуску, на час проведення експертизи, з оглядом транспортного засобу, складає 218 141,72 гривень. Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституції України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини». Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, у Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). Главою 8 Сімейного кодексу України регулюється право спільної сумісної власності подружжя. Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Оскільки між сторонами існував спір про дійсну ринкову вартість транспортного засобу, судом було призначено по справі судову транспортно-товарознавчу експертизу і висновком експерта встановлено ринкову вартість спірного автомобіля, яка становить 218 141,72 гривень. Між сторонами наявний спір, щодо належності спірного майна до такого, що є спільною сумісною власністю подружжя, або належить сторонам на праві особистої приватної власності. Відповідно до вимог ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально правову презумпцію). З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Відповідно до роз`яснень, які містяться у пунктах 19, 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно ст.355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно ч.ч. 1-3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними внатурі. В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що сторони по справі під час перебування у зареєстрованому шлюбі, за сумісні кошти, придбали квартиру [ADDRESS] та автомобіль марки "Ford Mondeo", VIN-код [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2008 року випуску. Право власності на вказане майно зареєстроване за відповідачем. Доказів зворотного суду не надано. Суд вважає за можливе задовільнити позовні вимоги позивача, визнавши за нею право спільної часткової власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , залишивши за [PERSON] право спільної часткової власності на 1/2 частку вказаного житлового приміщення. Позовні вимоги в частині припинення за позивачем права спільної сумісної власності на легковий автомобіль марки "Ford Mondeo", VIN-код [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2008 року випуску, стягнувши з відповідача на її користь грошову компенсацію в розмірі 1/2 частки вартості автомобіля в сумі 134 875 гривень, підлягають частковому задоволенню, оскільки ринкова вартість 1/2 частки спірного транспортного засобу становить 109 070,86 гривень, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Позивачем при пред`явленні позову до суду сплачено судовий збір за дві вимоги майнового характеру в сумі 2 848,75 гривень, враховуючи вартість квартири 300 000 гривень і вартість автомобіля 269 750 гривень (1% від ціни позову = (3 000 + 2 697,50) :2 = 2 848,75 гривень), при цьому, позовні вимоги задоволено частково, з урахуванням ринкової вартості автомобіля 109 070,86 гривень, тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 2 590,70 гривень, а решту судового збору слід залишити за позивачем. Відповідно до частини 1, пункту 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати по справі покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Актом №3534-25 здачі-приймання висновку №3534-25 підтверджується, що вартість проведеної на підставі ухвали суду, судової транспортно-товарознавчої експертизи становить 16 963,20 гривень. Вартість експертизи було оплачено позивачем, що підтверджується квитанцією від 03 листопада 2025 року №52760624. Позовні вимоги задоволені частково, з урахуванням ринкової вартості транспортного засобу, тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати за проведення експертизи пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, - стягнення 1/2 частки вартості автомобіля, в розмірі 13 740,19 гривень (позовні вимоги задоволено на 81% від ціни позову). На підставі викладеного,

Outcome: approved