Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Представник позивача звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що 03.08.2016 Сумський державний університет та Великописарівська Центральна районна лікарня уклали договір про надання освітньої послуги з підготовки фахівця з вищою освітою №7243 для [PERSON] . Предметом договору є надання освітньої послуги з отримання ступеня вищої освіти спеціаліст, за спеціальністю 222.6 Медицина, з обсягом навантаження 360 кредитів Європейської кредитної трансферно-накопичувальної системи, термін навчання з 01.09.2016 до 30.06.2022. До даного договору укладено додаткові угоди про надання освітньої послуги з підготовки фахівця з вищою освітою між СумДУ та фізичною особою щодо загальної вартості навчання, згідно до якого вона становить 147243 грн, також позивачем сплачено кошти за проходження відповідачем інтернатури на суму 40950 грн. Так, між позивачем та відповідачем укладено договір про оплату за навчання в Сумському державному університеті та за проходження інтернатури у Полтавському державному медичному університеті. Згідно з умовами укладеного договору відповідач зобов`язувався після закінчення навчання та проходження інтернатури відпрацювати в медичних закладах Великописарівського району по спеціальності лікувальна справа, а у разі відмови від подальшого навчання, проходження інтернатури або відрахування із Сумського державного університету відшкодувати відповідно Великописарівській ЦРЛ вартість навчання в установленому порядку. Згідно наказу ректора Сумського державного університету №0433-ІІІ від 23.06.2022 року «Про завершення навчання» відповідачу присвоєно звання лікаря-спеціаліста та видано сертифікат згідно з додатком та відраховано з числа студентів з 30.06.2022 у зв`язку із завершенням навчання за освітньо-професійними програмами. Однак, відповідач після завершення навчання та проходження інтернатури не прибув до КНП «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради з метою відпрацювання в КНП «Великописарівська лікарня» за спеціальністю медицина впродовж п`яти років на виконання Розділу 7 договору. На підставі вищевикладеного просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти за відшкодування витрат за навчання в розмірі 188193 грн. Процесуальні дії у справі. 19.12.2025 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання. 26.01.2026 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач не заперечує, що між ним та Великописарівською ЦРЛ було підписано договір від 03.08.2016 року про оплату за навчання в Сумському державному університеті та за проходження інтернатури. На виконання цього договору Великописарівською ЦРЛ дійсно було сплачено кошти за навчання відповідача, а саме отримання вищої освіти за освітньою програмою медицина та професійною кваліфікацією лікар. Проте, Великописарівська ЦРЛ не сплатила кошти за проходження відповідачем інтернатури в розмірі 100 % за навчальний рік, як було передбачено в п.1.4 Договору від 03.08.2016 року. Навчання проходило на контрактній основі, що доводиться наказом від 14.07.2022року. Проходження інтернатури передбачає: проходження очного циклу за програмою обраної спеціальності, а також заочний цикл (стажування в інтернатурі за спеціальністю на базі клінічної лікарні. КНП «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради уклала договір з Полтавським державним медичним університетом від 12.07.2022 року № 196-2022і про надання послуг з проходження відповідачем очного циклу за програмою спеціальності та оплатила замовлені послуги. Поряд з цим, КНП «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради не уклала договору про надання послуг з проходження відповідачем заочного циклу (стажування в інтернатурі за спеціальністю на базі клінічної лікарні). Відповідач звертався до КНП «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради листом від 30.05.2022 року з приводу оплати інтернатури, але письмової відповіді не отримав. В подальшому КНП «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради умов п.1.4 Договору від 03.08.2016 року не виконала, а саме кошти за проходження відповідачем інтернатури в розмірі 100 % не сплатила. У КНП «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради немає відділення, де може працювати лікар з такою спеціальністю, яку отримав відповідач- анестезіологія та інтенсивна терапія. На момент підписання відповідачем та позивачем Договору від 03.08.2016 року КНП «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради мала відділення, які потребували лікаря-спеціаліста за спеціальністю анестезіологія та інтенсивна терапія. У 2022 році приміщення лікарні було зруйновано військовими діями. Наразі лікарі КНП «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради працюють в приміщенні школи в с.Рябина, Охтирського району Сумська область. При цьому, у лікарні відсутня посада лікаря- спеціаліста за спеціальністю анестезіологія та інтенсивна терапія, оскільки в лікарні немає відділення, де може працювати лікар з такою спеціальністю, яку отримав відповідач. Наведене свідчить про те, що відповідач навіть за умови виконання позивачем вимог Договору від 03.08.2016 року про 100 % оплату навчання та інтернатури не виконає пункт договору, який його зобов`язує відпрацювати у позивача. При цьому, відсутня вина відповідача у невиконання зобов`язання. На підставі вищевикладеного просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Вказаний відзив вручено позивачу, однак, відповіді на відзив від позивача до суду не надійшло у встановлений законом строк, доводи викладені представником відповідача позивачем не спростовані. Відповіді на поставлені питання представником відповідача у відповідності до положень ч.1 ст.93 ЦПК України позивачем не надано. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом та мотиви суду. Установлено, що 03.08.2016 між Сумським державним університетом та Великописарівською центральною районною лікарнею укладено договір про надання освітньої послуги з підготовки фахівця з вищою освітою №7243 для [PERSON] , предметом договору є надання освітньої послуги з отримання ступеня вищої освіти спеціаліст, за спеціальністю 222.6 Медицина, з обсягом навантаження 360 кредитів Європейської кредитної трансферно-накопичувальної системи, термін навчання з 01.09.2016 до 30.06.2022 (а.с.15-16). 03.08.2016 року між Гонтаренком С.В. (виконавець) та Великописарівською центральною районною лікарнею в особі головного лікаря Побідинського Р.І.(замовник) укладено договір про оплату за навчання в Сумському державному університеті та за проходження інтернатури, згідно пунктів якого виконавець бере на себе зобов`язання по успішному навчанню в СУМДУ на медичному факультеті на денній формі навчання та проходження інтернатури за спеціальністю «Лікувальна справа»; виконавець зобов`язується після закінчення навчання та проходження інтернатури відпрацювати в навчальних закладах Великописарівського району по спеціальності лікувальна справа протягом 5 років; виконавець проводить відшкодування коштів замовнику за період навчання та проходження інтернатури в СУМДУ при відмові від подальшого навчання, проходження інтернатури або виключення його із навчання із СУМДУ та проходження інтернатури, а також не відпрацюванні на протязі 3 років після проходження інтернатури; замовник зобов`язується проводити фінансування навчання та проходження інтернатури в СУМДУ в розмірі 100% за навчальний рік, посеместрово (а.с.17-18). 01.03.2017 року між Великописарівською ЦРЛ та Сумським державним університетом укладеного додаткову угоду до договору №7243 від 03.08.2016 року про надання освітньої послуги з підготовки фахівця з вищою освітою між Сумським державним університетом та фізичною (юридичною) особою (а.с.19-20). 13.12.2022 року між Полтавським державним медичним університетом в особі ректора закладу вищої освіти Ждана Вячеслава Миколайовича та КНП «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради в особі Драгуна Сергія Миколайовича та інтерном [PERSON] укладеного договір № 196-20221 про надання освітніх послуг (а.с.21-22). Згідно реєстру платіжних інструкцій розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів Великописарівською центральною районною лікарнею перераховано на користь Сумського державного університету грошові кошти за навчання [PERSON] за період з 04.08.2016 року по 10.05.2022 року в загальній сумі 147243 грн (а.с.46-47). Згідно платіжних доручень від 22.12.2022 року, від 30.05.2024 року, від 23.06.2025 року КНП «Великописарівська лікарня» перераховано на користь Полтавського державного університету грошові кошти за навчання в інтернатурі [PERSON] в загальній сумі 40950 грн (а.с.23-25). Згідно листа Управління охорони здоров`я Сумської обласної адміністрації від 10.11.2025 року за № 01-26/6/2575 до управління охорони здоров`я Сумської обласної державної адміністрації заяви від [PERSON] про неможливість приступити до роботи в комунальному некомерційному підприємстві «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради після закінчення інтернатури не надходило (а.с.36). 30.05.2022 року [PERSON] звертався до директора КНП «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради із заявою з приводу оплати інтернатури згідно договору від 03.08.2016, в разі неможливості фінансування просив надати відповідь. Вказана заява отримана КНП «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради 30.05.2022 року за вхідним номером 01-20/147, відповіді [PERSON] не надано. 12.07.2022 року між Комунальним підприємством «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфосовського» та [PERSON] укладено договір №40-і-2022 про навчання в інтернатурі (заочний цикл), згідно умов якого виконавець бере на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника здійснити стажування в інтернатурі за спеціальністю анестезіологія та інтенсивна терапія за навчальним планом і програмою, затвердженими для цієї спеціальності МОЗ України на строк 24 місяці. Згідно п.2.1. договору КП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім.. М.В. Скліфосовського» зобов`язується організувати та здійснити стажування інтерна [PERSON] на заочному циклі за навчальним планом та програмою. Згідно п.3.1 договору [PERSON] зобов`язується своєчасно вносити плату за отримане стажування у розмірах та у терміни встановлені договором (а.с.107-108). 26.08.2022 року між Комунальним підприємством «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфосовського» та [PERSON] укладено додаткову угоду №1 до договору про навчання в інтернатурі №40-і-2022 від 22.07.2022 року, згідно якої внесено зміни до п.4.1. та викладено в наступній редакції «загальна вартість освітньої послуги становить 1330,80 грн з ПДВ за місяць» (а.с.109). [PERSON] самостійно здійснив оплату за навчання в інтернатурі (заочний цикл), що підтверджується наданими платіжними інструкціями (а.с.81-106). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання) а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання вид цивільних правовідносин. Як будь-яке цивільне правовідношення, зобов`язання складається з декількох елементів, основними серед яких є суб`єкт, об`єкт і зміст правовідношення. Суб`єктами зобов`язання завжди є визначені конкретні особи: кредитор і боржник. Юридичним об`єктом зобов`язання є та поведінка особи, яку вправі вимагати кредитор. Ця поведінка може полягати у здійсненні боржником певних позитивних дій або в утриманні від здійснення певних дій. Наведений у даній статті перелік таких позитивних дій є орієнтовним і не вичерпним. Що стосується утримання від вчинення певних дій, то воно як правило, не є самостійним об`єктом зобов`язання, а лише супроводжує активні дії однієї з сторін з метою найбільшого задоволення інтересів другої. Слід також зазначити про те, що зобов`язання, об`єктом яких є здійснення боржником однієї єдиної дії, є нечисленними. Набагато частіше боржник повинен вчинити не одну, а ряд позитивних дій, як однорідних, так і неоднорідних за характером (приклад) або утриматися не від одної певної дії, а від дій певного роду. Що стосується матеріального об`єкта зобов`язання або, як його частіше називають, предмета виконання, то ним можуть бути речі, гроші й інше майно, а також дії, що не мають матеріальної оцінки, як наприклад, у безоплатному договорі доручення. Зміст зобов`язання утворюють суб`єктивні права й обов`язки його учасників, переважно, майнового характеру. Як будь-які інші цивільні правовідносини, зобов`язання виникають при настанні певних юридичних фактів. Ці факти, а також певні їх сукупності називають підставами виникнення зобов`язань. Підстави виникнення зобов`язань визначені в ч. 2 цієї статті, шляхом відсилання до ст. 11 ЦК України. Особливе місце серед цих підстав, безумовно, належить договору, оскільки саме з цивільно-правових договорів виникає переважна більшість зобов`язань. Що ж стосується інших, передбачених ст. 11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав і обов`язків, то вони можуть виступати в якості підстав виникнення зобов`язань як самостійно, так і в сукупності з іншими юридичними фактами, утворюючи так звані юридичні (фактичні) склади. Зобов`язання має ґрунтуватися на загальних засадах цивільного законодавства, зокрема, на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Приписами ч. 1 ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Правило про неприпустимість односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов витікає з самої суті зобов`язального правовідношення та ґрунтується на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Але договором або законом з цього правила можуть встановлюватися винятки (наприклад ст. 615 ЦК України) . Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін, відповідно до ч. 2 ст. 526 ЦК України. Виконання зобов`язання це здійснення боржником на користь кредитора обумовленої дії, яка складає предмет зобов`язання (або утримання від здійснення певної дії) . При цьому дія (утримання від дії) , як це випливає з цієї статті, повинна точно відповідати всім умовам договору, вимогам ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при їх відсутності вимогам, що звичайно пред`являються, у тому числі звичаям ділового обігу, правилам ділової етики. За своєю юридичною природою виконання зобов`язання є різновидом правочинів, більшою частиною односторонніх. Виконання зобов`язання обумовленим в договорі, акті цивільного законодавства чи відповідними звичаями способом, предметом, у встановлений строк та в певному місці, належній особі та належною особою визнається належним. Належне виконання зобов`язання відповідно до ст. 599 ЦК України є однією з підстав (одним із способів) припинення зобов`язання, тобто правоприпиняючим юридичним фактом. Як і раніше, за ЦК УРСР редакції 1963 року, законодавець не дає легального визначення терміну виконання зобов`язання , як немає в ньому також терміну належного виконання , хоча у ст. 610 ЦК України з`явилась дефініція неналежного виконання . Як і в попередньому кодексі встановлені лише умови виконання зобов`язання: належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу і таке інше. Разом з тим аналіз гл. 48 ЦК України (1963 р.) показує, що даний термін завжди використовується у значенні виконання зобов`язання належним чином, ототожнюючи ці два поняття. Такий підхід уявляється не досить вірним, оскільки є суперечливим гл. 50 ЦК України Припинення зобов`язання , яка чітко встановлює, що права та обов`язки сторін, які становлять зміст зобов`язання, припиняють своє існування тільки у випадку належного виконання зобов`язання, тим самим припускаючи відповідно до ст. 610 ЦК України, що виконання може бути, а на практиці не рідко й буває, неналежним, що зобов`язання як таке, відповідно, не припиняє. Такий підхід до цієї проблеми робить ключове поняття належне виконання зобов`язання (або термінологією ЦК України виконання зобов`язання належним чином ) оцінною категорією правозастосовуючого суб`єкта та викликає необхідність звернення при її тлумаченні до тої чи іншої цивілістичної доктрини. Слід зазначити про те, що новий ЦК України розширив перелік умов, яким повинно відповідати виконання зобов`язання. Якщо за ЦК УРСР редакції 1963 року зобов`язання повинні були виконуватися, поряд з іншим, у відповідності із вказівками закону, то тепер вони виконуються у відповідності до актів цивільного законодавства, якими визнаються не тільки законні, але й підзаконні нормативно-правові акти: постанови Кабінету Міністрів України, Укази Президента України і таке інше. Виконання зобов`язання має свої принципи, які, на жаль, не знайшли законодавчого відбитка у ЦК України, а саме: - принцип належного виконання зобов`язання, сутність якого вже розкривалася раніше в цій статті, стосовно договорів він ще має назву принцип договірної дисципліни; - принцип економічності виконання, який передбачає, що зобов`язання повинно бути виконано самим економічним для кредитора способом; - принцип ділової співпраці та взаємодопомоги учасників, згідно якого кожна із сторін повинна всіляко сприяти іншій стороні у виконанні нею обов`язків. На підставі цього принципу боржник вправі розраховувати на таке сприяння з боку кредитора, яке прямо не встановлено законом (актом цивільного законодавства) чи договором, однак без нього не можливо належне виконання зобов`язання боржником; - принцип реального виконання, сутність якого полягає в тому, що стягнення неустойки (штрафу, пені) та збитків не позбавляє боржника від виконання зобов`язання в натурі. Звертає на себе увагу відсутність в ЦК України статті, яка б, як це було раніше, закріплювала неприпустимість односторонньої відмови від виконання зобов`язання (ст. 162 ЦК редакції 1963 року). Натомість з`явились положення, згідно яким не допускається одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов (ст. 525 ЦК України). Ця новела примушує не тільки боржника, а й кредитора дотримуватися умов зобов`язання, пов`язує зобов`язанням обидві сторони. Це є цілком обґрунтованим, оскільки боржник, не менш ніж кредитор, може бути заінтересованим у виконанні зобов`язання особою, сподіваючись, можливо, отримати від цього певні позитивні наслідки, які іноді можуть і не мати матеріального виразу. Крім того, нові правила повністю відповідають одному з головних принципів цивільного права юридичної рівності суб`єктів цивільних правовідносин. Згідно вимогам ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) . Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання вважається порушеним у випадку або повного його невиконання або неналежного виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Так, наприклад, постачальник вважається таким, що порушив зобов`язання як тоді, коли він взагалі не поставив передбачений договором товар, так і тоді, коли він хоча і поставив товар, але нижчої, ніж обумовлено договором, якості, або з простроченням, або не в обумовлене договором місце тощо. Оскільки учасники зобов`язання є завжди чітко визначеними, його порушником у більшості випадків є одна з його сторін. Третя особа (тобто особа, що не є учасником зобов`язання) може бути його порушником лише у випадку, коли на неї покладено виконання зобов`язання в цілому або в частині (ст. 618 ЦК України) . У разі порушення зобов`язання, відповідно до ст. 611 ЦК України, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Дана стаття визначає можливі наслідки порушення зобов`язання, метою яких є захист інтересів постраждалої сторони. До них, зокрема, належать: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від нього (ст. 615 ЦК України) або розірвання договору (ст. 651 ЦК України) , зміна умов зобов`язання (ст. 651 ЦК України) , сплата неустойки (ст. 624 ЦК України), відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 623 ЦК України) . Передбачені цією статтею правові наслідки порушення зобов`язань не є однорідними за своєю правовою природою. Сплата неустойки, відшкодуванні збитків і моральної шкоди є заходами відповідальності і застосовуються, за загальним правилом, при наявності вини порушника (ст. 614 ЦК України). Припинення зобов`язання та зміна його умов не є заходами відповідальності і, отже, застосовуються незалежно від вини порушника зобов`язання. Конкретні правові наслідки порушення того чи іншого зобов`язання визначаються цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 64 Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 № 1556-VII , випускники закладів вищої освіти вільні у виборі місця роботи, крім випадків, передбачених цим Законом. Заклади вищої освіти не зобов`язані здійснювати працевлаштування випускників. Держава у співпраці з роботодавцями забезпечує створення умов для реалізації випускниками закладів вищої освіти права на працю, гарантує створення рівних можливостей для вибору місця роботи, виду трудової діяльності з урахуванням здобутої вищої освіти та суспільних потреб. Зобов`язання з відпрацювання 5 роки на підставі угоди було передбачено ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 № 1060-ХІІ, якою було визначено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При цьому, ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» була виключена на підставі Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 № 1556-VII. Відповідно до ст. 52 Закону України «Про освіту», на виконання Указу Президента України від 23.01.1996 № 77 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», в редакції Указу Президента України від 16.05.1996 № 342/96 та ст. 197 КЗпП України було розроблено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 № 992. Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в своїй постанові від 20.07.2017 у справі № 2а/2470/513/12 встановила, що Постанова № 992 не є тим нормативним актом, що встановлює обов`язок для випускників вищих навчальних закладів, які навчаються за кошти державного бюджету, відшкодувати вартість навчання, оскільки Законом України «Про вищу освіту» № 2984-ІІІ та Законом України Про освіту № 1060-ХІІ такого обов`язку не передбачено. Окрім того, п. 14 Порядку №367 від 25.12.1997 року (що втратив чинність) хоча і зобов`язує випускника відшкодувати вартість навчання, проте на виконання цього ж порядку Міністерство фінансів разом з Міністерством освіти і науки, Міністерством економічного розвитку і торгівлі, Міністерством юстиції та Національним банком не розробило і не затвердило Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування. Відсутність Порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування унеможливлює визначення розміру вартості навчання, методологію встановлення сум, які можуть бути відшкодовані до державного бюджету, які витрати компенсувати замовникові, а відтак виключає можливість застосування до цих відносин положення Закону України Про освіту № 1060-ХІІ та Постанови № 992 в частині відшкодування вартості навчання та витрат. Наведені висновки узгоджуються із діями законодавця, який Законом України від 01.07.2014 № 1556-VII вніс зміни у Закон України «Про освіту» від 23.05.1991 № 1060-ХІІ. Як вказав Конституційний суд України у Рішенні від 04.03.2004 № 5-рп/2004, положення ч. 3 ст. 53 Конституції України держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах необхідно розуміти так, що безоплатність освіти, як конституційна гарантія реалізації права на освіту, означає можливість здобуття освіти в державних і комунальних навчальних закладах без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги визначених законодавством рівня, змісту, обсягу і в межах тих видів освіти, безоплатність яких передбачена ч. 3 ст. 53 Конституції України . Вищий адміністративний суд України при розгляді справи № 820/3158/13-а, провадження № К/800/52516/13, застосовуючи вказані конституційні норми, у своїй ухвалі від 10.07.2014 зазначив про те, що обов`язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускниками вищого навчального закладу призводить до порушення їхнього конституційного права на працю, що вільно обирається або на яку вони вільно погоджуються, та порушення права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Між тим, положення Закону України «Про освіту» від 23.03.1991 № 1060-ХІІ та Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 № 2984-III не містять зобов`язальних норм права щодо відшкодування випускником до державного бюджету вартості навчання у випадку, встановленому в п. 14 Порядку, як і не містять делегованої норми права на прийняття Кабінетом Міністрів України положень про відшкодувати вартості навчання. Відсутність у вказаних законах обов`язку про відшкодування випускником вартості навчання є логічним виконанням положень ч. 3 ст. 53 Конституції України, якою встановлено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Суд звертає увагу на те, що положеннями п. 1.4. договору про оплату за навчання в Сумському державному університеті та за проходження інтернатури від 03.08.2026 визначено, що позивач зобов`язується проводити фінансування навчання та проходження інтернатури в Сумському державному університеті в розмірі 100 % за навчальний рік, посеместрово. Разом із цим, в матеріалах справи наявний договір про навчання в інтернатурі від 12.07.2022 року в частині підготовки інтерна [PERSON] укладений між Комунальним підприємством «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфосовського» та [PERSON] . Платіжними інструкціями підтверджується, що платником оплати на навчання у КП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфасовського» вказаний [PERSON] . З урахуванням викладено, суд вважає, що позивачем було порушено умови договору від 03.08.2016, щодо оплати за проходження відповідачем інтернатури, а саме заочного циклу. З огляду на положення ст. 611 ЦК України, внаслідок порушення зобов`язань позивача, для відповідача настали правові наслідки, зокрема, припинення своїх зобов`язань. Суд зауважує на тому, що, відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Згідно ст. 53 Конституції України, громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя № 9 від 01.11.1996 судам роз`яснено про те, що, оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що приміщення лікарні було зруйновано військовими діями, наразі лікарі КНП «Великописарівська лікарня» Великописарівської селищної ради працюють в приміщенні школи в с.Рябина, Охтирського району Сумська область. При цьому, у лікарні відсутня посада лікаря- спеціаліста за спеціальністю анестезіологія та інтенсивна терапія, оскільки в лікарні немає відділення, де може працювати лікар з такою спеціальністю, яку отримав відповідач. Вказані доводи представника відповідача не спростовані позивачем належними, допустимими та переконливими доказами. Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову комунального некомерційного підприємства Великописарівська лікарня Великописарівської селищної ради про стягнення коштів в якості відшкодування витрат на навчання, слід відмовити. Висновок суду. Таким чином, аналізуючи приведені докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюю зібрані у справі докази в цілому, так і кожний доказ окремо, який міститься у справі, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, з урахуванням наданих доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову Щодо судових витрат. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог понесені судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed