Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з 24 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області з охорони об`єктів (ТОВ «Карпатнафтохім») 73604,86 грн. нарахованої, але невиплаченої заробітної плати за період зі жовтня по грудень 2023 року, а також 142719,20 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, з урахуванням обмежень, передбачених ст.117 КЗпП України. Свої вимоги мотивує тим, що 31.12.2024 її було звільнено з роботи з посади діловода 24 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області з охорони об`єктів (ТОВ «Карпатнафтохім») на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України. Проте всупереч нормам чинного законодавства з нею не було проведено остаточного розрахунку, не виплачено заборгованість із заробітної плати за період жовтень-грудень 2023 року та не було надано остаточного розрахунку щодо належних їй сум. Оскільки усні звернення до установи не давали жодного результату, вона письмово звернулась до 24 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області з охорони об`єктів щодо надання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні. Відповідно до довідки про заборгованість по заробітній платі за період із жовтня по грудень 2023 року сума нарахованої, але не виплаченої, заробітної плати за період із жовтня по грудень 2023 року складає 73604,86 грн. Голова ліквідаційної комісії 24 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області з охорони об`єктів (ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ») подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволені позову. Свій відзив мотивує тим, що відповідно до наказу ДСНС від 29.12.2023 № 1035 припинено юридичну особу 24 ДПРЧ, шляхом ліквідації. Станом на сьогоднішній день 24 ДПРЧ знаходиться в стані припинення. Відповідно до наказу від 31.12.2023 № 203 31.12.2024 [PERSON] звільнена з роботи з посади діловода 24 ДПРЧ на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України. Звертає увагу суду на те, що 24 ДПРЧ функціонувала на умовах договору від 01.01.2023 № A2023100027 «Про організацію та забезпечення охорони від пожеж виробничих об?єктів ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ», так як була створена за рішенням голови ДСНС для охорони об?єктів ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ», відтак і утримання такого підрозділу здійснювалось на договірних засадах. Отже, за умовами договору фінансове (грошове) забезпечення особового складу та працівників 24 ДПРЧ прямо залежить від виконання умов договору ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ» та виплачується по мірі поступлення коштів за надані послуги. На день звільнення позивача сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з жовтня по грудень 2023 року становить 73604,86 грн. Водночас, станом на сьогоднішній день наявна заборгованість у ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ» в сумі 8671832,00 грн. з ПДВ., згідно актів №64 від 12.09.2023, №72 від 16.10.2023, №80 від 16.11.2023, №88 від 18.12.2023 про організацію та забезпечення охорони від пожеж виробничих об?єктів ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ» за період з 01 вересня по 31 грудня 2023 року, оскільки ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ» в порушення умов договору не проведено оплату згідно вказаних актів, тобто не виконано взяті на себе зобов?язання згідно договору. У зв?язку з цим виникла заборгованість по оплаті праці та грошовому забезпеченню перед персоналом 24 ДПРЧ, а також по нарахуванню на оплату праці, податку на додану вартість, витрати по яких є першочерговими видатками відповідно до вимог Бюджетного кодексу України, Кодексу законів про працю України, Кодексу цивільного захисту України та Конституції України. За таких обставин, Головне управління звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовними заявами про стягнення з ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ» заборгованості. Отже, існує пряма залежність своєчасності виплати грошового забезпечення особовому складу та зарплати працівникам 24 ДПР від своєчасності перерахування коштів ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ», що є принциповою відмінністю від виплати грошового забезпечення із загального фонду Державного бюджету, як це проходить в підрозділах, які утримуються за рахунок коштів державного бюджету. Таким чином, примусове стягнення заборгованості з ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ» дасть можливість виплатити заборгованість по грошовому забезпеченню особовому складу та працівникам 24 ДПЧ, зокрема, і позивачці. Таким чином, іншого джерела виплати заробітної плати ніж стягнення заборгованості з ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ» за надані послуги по охороні від пожеж в Головному управлінні немає. Такі виплати грошового забезпечення прямою законодавчою нормою передбачені в договірних умовах з суб?єктом господарювання. Позивачка подала до суду відповідь на відзив, в якій зазначила, що основною причиною невиплати заробітної плати з позиції відповідача є заборгованість ТОВ «Карпатнафтохім» перед 24 державною пожежно-рятувальною частиною Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області з охорони об`єктів відповідно до укладених договорів. При цьому сума заборгованості не заперечується відповідачем, а сума середнього заробітку не оспорюється. Водночас, аргументи на користь неможливості виплати їй зароблені кошти не відносяться до поважних причин та не звільняють роботодавця від обов`язку погасити заборгованість перед працівником. Наведена у відзиві позиція жодним чином не обґрунтована нормами чинного трудового законодавства та не містить посилання на сформовану судову практику в таких правовідносинах. Виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили. Отже, посилання відповідача на наявну заборгованість за договірними зобов`язаннями не можуть бути підставою для звільнення відповідача у справі від обов`язку виплатити їй нараховану та невиплачену заробітну плату, а також середній заробіток за період затримки виплати заробітної плати. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18.12.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали подати відзив на позов з доказами на підтвердження обставин, що підтверджують заперечення проти позову. 05.01.2026 голова ліквідаційної комісії 24 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області з охорони об`єктів (ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ») подав до суду відзив на позовну заяву (а.с. 15-47). 08.01.2026 позивачка подала до суду відповідь на відзив (а.с. 48-50). Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: відповідно до запису під № 8 у трудовій книжці серії [NUMBER] [PERSON] 31.12.2023 було звільнено з посади діловода 24 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області з охорони об`єктів (ТОВ «Карпатнафтохім») на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України у порядку переведення для подальшої роботи до 17 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області з охорони об`єктів, що також підтверджується наказом № 203 від 31.12.2023 (а.с. 7, 9-10). Згідно з довідкою від 24.11.2025 [PERSON] належать до виплати грошові кошти у розмірі 73604,86 грн. (а.с. 4, 42). [PERSON] на строк до 01.08.2026 встановлена друга група інвалідності, що стверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААД № 061989 (а.с. 5). Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 24 державна пожежно-рятувальна частина Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області з охорони об`єктів (ТОВ «Карпатнафтохім») перебуває в стані припинення в результаті її ліквідації(а.с. 43-45). Оцінка суду: дослідивши та оцінивши письмові докази в їх сукупності, заяви сторін по суті справи, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з таких підстав. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У §145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Такі правові позиції Верховний Суд виклав в постановах від 22 травня 2019 року у справі №310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі 274/4841/17. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Відповідно до вимог частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зазначено, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Предметом позову [PERSON] , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є стягнення з 24 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області з охорони об`єктів (ТОВ «Карпатнафтохім») 73604,86 грн. нарахованої, але не виплаченої, заробітної плати за період із жовтня по грудень 2023 року, а також 142719,2 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, [PERSON] зазначалося непроведення при звільненні виплати всіх сум, що належать їй. Частиною третьою статті 43 Конституції України передбачено право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (частина друга статті 116 КЗпП України). Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові суму строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4- рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237цьогоКодексуроз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 24 державна пожежно-рятувальна частина Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області з охорони об`єктів (ТОВ «Карпатнафтохім») з 29.12.2023 перебуває в стані припинення в результаті її ліквідації. Відповідно до положень частин першої та п`ятої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Згідно з частиною третьою статті 105 ЦК України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи. За змістом частин восьмої та дев`ятої статті 111 ЦК України ліквідаційна комісія (ліквідатор) після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами складає проміжний ліквідаційний баланс, що включає відомості про склад майна юридичної особи, що ліквідується, перелік пред`явлених кредиторами вимог та результат їх розгляду. Проміжний ліквідаційний баланс затверджується учасниками юридичної особи, судом або органом, що прийняв рішення про ліквідацію юридичної особи. Виплата грошових сум кредиторам юридичної особи, що ліквідується, у тому числі за податками, зборами, єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та іншими коштами, що належить сплатити до державного або місцевого бюджету, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, провадиться у порядку черговості, встановленому статтею 112 цього Кодексу. У разі недостатності в юридичної особи, що ліквідується, коштів для задоволення вимог кредиторів ліквідаційна комісія (ліквідатор) організовує реалізацію майна юридичної особи. Вимоги працівників, пов`язані з трудовими відносинами, у разі ліквідації платоспроможної юридичної особи вимоги її кредиторів задовольняються у другу чергу (пункт 2 частини першої статті 112 ЦК України). Згідно положень частин третьої-п`ятої статті 112 ЦК України у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову, звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії. За рішенням суду вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок майна, що залишилося після ліквідації юридичної особи. Вимоги кредитора, заявлені після спливу строку, встановленого ліквідаційною комісією для їх пред`явлення, задовольняються з майна юридичної особи, яку ліквідовують, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, заявлених своєчасно. Вимоги кредиторів, які не визнані ліквідаційною комісією, якщо кредитор у місячний строк після одержання повідомлення про повну або часткову відмову у визнанні його вимог не звертався до суду з позовом, вимоги, у задоволенні яких за рішенням суду кредиторові відмовлено, а також вимоги, які не задоволені через відсутність майна юридичної особи, що ліквідується, вважаються погашеними. Верховний Суд у пункті 41 постанови від 20 січня 2020 року у справі № 922/416/19 зазначив, що законодавством передбачений спеціальний порядок задоволення кредиторами своїх вимог до особи, яка припиняється шляхом звернення із відповідними вимогами до ліквідаційної комісії такої особи. Такого способу захисту порушеного особою, що припиняється, права стягувача (кредитора) як звернення із вимогами саме про стягнення заборгованості, норми статей 104-112 ЦК України не передбачають. У постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 924/478/16 суд погодився з висновками місцевого та апеляційного господарського судів щодо того, що позивачем відповідно до вимог статті 112 ЦК та з урахуванням приписів частини другої статті 16 ЦК України обраний не вірний спосіб захисту, оскільки жодна норма цивільного законодавства не вимагає додаткового звернення кредитора до суду з позовом про стягнення заборгованості до звернення з позовом про включення кредиторських вимог до проміжного ліквідаційного балансу боржника. Належним способом захисту прав кредитора у даному випадку є вимога про зобов`язання включення до проміжного ліквідаційного балансу боржника визнаних ним вимог, а не про стягнення з боржника грошових коштів. Звернення кредитора з позовом про стягнення заборгованості з боржника не вирішить спору щодо наявності чи відсутності підстав для включення цих вимог до ліквідаційного балансу особи, що припиняється. Крім того, Верховний Суд у постанові 11 квітня 2019 року у справі № 761/39536/16-ц (провадження № 61-27016св18) вказав, що письмові звернення позивача до відповідача з приводу виплати заборгованості по заробітній платі свідчать лише про його вимогу і не можуть бути належними та допустимими доказами звернення його, як кредитора та внесення до реєстру кредиторів в процедурі ліквідації. Враховуючи, що 24 державна пожежно-рятувальна частина Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області з охорони об`єктів (ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ») з 29.12.2023 перебуває у процедурі припинення (ліквідації), кредиторські вимоги позивачки, яка належить саме до категорії осіб, які з моменту прийняття рішення про припинення юридичної особи стають кредиторами підприємства, мали заявлятися до ліквідаційної комісії для включення їх до проміжного ліквідаційного балансу, а у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду, кредитор мав право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії (юридичної особи в особі ліквідаційної комісії), як зазначено у ч. 3 ст. 112 ЦК України, про включення кредиторських вимог до проміжного ліквідаційного балансу, що було б належним способом захисту порушеного права [PERSON] . Початок процедури ліквідації 24 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області з охорони об`єктів (ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ») та створення комісії з припинення унеможливлює стягнення працівником гарантованих на випадок звільнення сум та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в інший спосіб. При цьому необхідно зазначити, що процедура ліквідації 24 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області з охорони об`єктів (ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ») триває і на даний час, а тому, у випадку незакінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами, позивачка не позбавлена можливості звернутися з відповідними вимогами, заявленими у пред`явленому нею позові, саме до ліквідаційної комісії. Однак, несвоєчасне пред`явлення кредитором грошових вимог у процедурі ліквідації впливає лише на порядок задоволення таких вимог. Водночас примусове стягнення грошових коштів, що являються предметом даного спору, призведе до порушення порядку черговості задоволення вимог кредиторів, встановленої ст. 112 ЦК України, та порушення законодавчо встановленої процедури пред`явлення та задоволення таких кредиторських вимог у процедурі ліквідації. З огляду на викладене, враховуючи характер спірних правовідносин, позивачка звернулася до суду, обравши неналежний спосіб захисту, що є підставою для відмови у позові у повному обсязі. На підставі викладено,

Outcome: dismissed