Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

У провадженні Приморського районного суду м.Одеси перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Дім медицини» про визнання недійсним пунктів договору, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 13.01.2026 позовну заяву [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Дім медицини» про визнання недійсним пунктів договору, відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду, внаслідок задоволення однойменної заяви позивачки. До суду 20.01.2026 надійшла заява представника відповідача про компенсацію здійснених судових витрат, згідно якої просить стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати за надання правової допомоги у розмірі 30 000 грн. Заява мотивована тим, що відповідач склав та подав до суду відзив разом з доказами, однак позивачка подала заяву про залишення позову без розгляду. ТОВ «Дім медицини» сплатило АО «Де-юре» гонорар у розмірі 30 000 грн. На думку представника відповідача дії [PERSON] є необґрунтованими, адже вона сама обирає спосіб захисту, провадження у справі було закрито за заявою позивачки, яка мотивована відкриттям кримінального провадження, проте досудове розслідування не є підставою для зупинення провадження у справі. Також дії позивачки не послідовні, адже після того як [PERSON] 09.01.2026 подала заяву про залишення позову без розгляду, її представник [PERSON] 12.01.2026 подав відповідь на відзив, якою просив задовольнити позовні вимоги. Також вказує, що додатки до відзиву були використані позивачкою для публікацій, тому відповідач вважає, що подання заяви про залишення позову без розгляду після отримання відзиву є недобросовісними діями позивачки. Матеріали справи разом з заявою про ухвалення додаткового рішення передано судді 21.01.2026. Згідно ч.3 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи. У зв`язку з тим, що судом вирішується лише питання про судові витрати, тому заява розглядається без повідомлення учасників справи. Суд, дослідивши вимоги заяви та проаналізувавши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. У зв`язку з тим, що судом не вирішено питання про розподіл витрат на правову допомогу під час залишення позову без розгляду, підлягає ухваленню додаткове рішення. Відтак, частиною 5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. Згідно з частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Водночас ЦПК України не містить правових норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача. Виходячи із системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які доводять зловживання процесуальними правами. Така позиція викладена у постанові Верховного суду у постанові від 29.03.2023 при розгляді справи №712/15541/18 Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частиною першою статті 4 ЦПК України. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особі гарантується право на звернення до суду за захистом та право на позов. ЦПК України передбачає компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача. Звернення до суду із позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову. Саме факт подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, оскільки це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації. Для стягнення на підставі частини п`ятої статті 142 ЦПК України здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується. Такий висновок викладений Верховним Судом, зокрема в постановах від 26 вересня 2018 року в справі № 148/312/16-ц, від 12 листопада 2022 року в справі № 359/9512/17, від 14 січня 2021 року в справі № 521/3011/18. Добросовісні дії позивачів, спрямовані на захист їх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист. У заяві про компенсацію судових витрат заявник мотивує необґрунтованість дій позивачки залишенням позову без розгляду, не доведення справи до кінця та ініціювання судового процесу для отримання доказів. Однак, суд вважає, що відсутні підстави для визнання дій позивача необґрунтованими, оскільки залишення позову без розгляду є правом позивача. Представник відповідача помилково вказує на закриття провадження у справі та відмову позивачки від позову, оскільки [PERSON] подано заяву про залишення позову без розгляду і судом позов залишено без розгляду, заяву про відмову від позову позивачка не подавала, а провадження у справі не закривалося. Наслідки залишення позову без розгляду та закриття провадження у справі відрізняються. Відповідач вказує на використання [PERSON] додатків до відзиву та подання заяви саме після отримання відзиву, однак з матеріалів справи не вбачається, що метою подання цього позову було саме отримання необхідних доказів від відповідача. Подання представником позивача відповіді на відзив, яким підтримано позов через декілька днів після того як особисто [PERSON] подала заяву про залишення позову без розгляду не свідчить про недобросовісність дій позивача чи її представника, може бути наслідком відсутності комунікації, при тому адвокат не діяв всупереч інтересів свого клієнта. Отже, у справі не встановлено, що позивач пред`явила завідомо безпідставний позов чи подаючи заяву про залишення позову без розгляду діяла недобросовісно, чи те, що мотивом ініціювання судового процесу було саме отримання доказів. При тому, доводи заявника про те, що відкриття досудового розслідування не є підставою для зупинення провадження у справі є безпідставними, адже позивачка вказувала на недоцільність розгляду цивільного позову з тими самими обставини, що і відкрите кримінальне провадження за ч.3 ст.190 КК України. Отже, з огляду на обставини справи, доводи заяви про компенсацію судових витрат, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Outcome: dismissed