Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 23753,47грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 06.01.2021 Акціонерне товариство "Таскомбанк" та [PERSON] підписано Заяву-договір № 009/9070288-CK на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб та Паспорт споживчого кредиту за карткою « Велика п`ятірка». 21.12.2023 було укладено договір № НІ/11/14-Ф відповідно до якого АТ "ТАСКОМБАНК" відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 009/9070288-CK. Таким чином, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом вимоги до Відповідача за договором № 009/9070288-CK. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за Договором №009/9070288-CK від 06.01.2021 р., що підлягає стягненню з позичальника станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості, становить 23753,47 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням(за тілом кредиту) - 14274,24.00 грн.; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 9208,92 грн. та заборгованість за нарахованими процентами ( з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості ) 270,31грн. У зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору та обставин викладеним представник позивача просить суд стягнути із [PERSON] зазначену суму в повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, проте у поданій заяві висловив згоду на розгляд справи за його відсутності та не заперечив проти ухвалення заочного рішення. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, у засідання не з`явилася, причин неявки не повідомила та відзиву на позов не подала. За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач була належно повідомлена про розгляд справи, а отже існують підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до статті 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до статей 12 та 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не передбачено законом. Розгляд справи здійснюється в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих сторонами чи витребуваних судом у випадках, визначених законом. Як вбачається з поданих позивачем доказів, зокрема 06.01.2021 між Акціонерне товариство "Таскомбанк" та [PERSON] укладено Договір № 009/9070288-CK, а саме 06.01.2021року підписано Заяву-договір № 009/9070288-CK на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб Акціонерне товариство "ТАСКОМБАНК" свої зобов`язання за договорами №009/9070288-CK виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначені умовами договору шляхом перерахування в безготівковій формі на поточний рахунок позичальника. Згідно з умовами заяви договору № 009/9070288-CK позичальник підтвердив, що перед підписанням цієї заяви він ознайомився з Публічною пропозицією АТ «Таскомбанк», Тарифами, Довідкою про систему гарантування вкладів фізичних осіб. Надав згоду, що ця заява-договір, а також Тарифи банку є невід`ємною частиною договору. 06.01. 2021 року АТ «Таскомбанк» та [PERSON] укладено заяву-договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб № 009/9070288-CK, відповідно до умов якого відповідачу відкрито кредитну лінію на споживчі цілі у гривні, зі сплатою відсотків у розмірі 43,29 % річних. У Паспортах споживчих кредитів за карткою» Велика п`ятірка» зазначена інформація про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредитів. Свої зобов`язання за заявою-договором від 06.01.2021 АТ «Таскомбанк» виконало та надало позичальнику грошові кошти, що підтверджується виписками з особистих рахунків позичальника. Проте, позичальник, у порушення умов заяви-договору, свої зобов`язання належним чином не виконував, кошти банку не повернув. У порушення вимог ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач не виконав свої зобов`язання. У зв`язку із відсутністю здійснення платежів на виконання умов кредитних договорів у відповідача утворилася заборгованість за договорами. 21.12.2023 було укладено договір № HI/11/13-Ф відповідно до якого Акціонерне товариство "ТАСКОМБАНК" відступило на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договором до позичальників, в тому числі за договором №009/9070288-CK. Таким чином, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом вимоги до відповідача за договором № 009/9070288-CK Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із статтями 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно із статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, на підставі укладеного договору про надання кредиту, відповідачу надані грошові кошти, що підтверджується наданими позивачем доказами, тож первісний кредитор прийняті на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором виконав своєчасно і повністю, надавши кредитні ресурси у повному обсязі, проте [PERSON] взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість у загальному розмірі 23753,47грн Законодавство передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Частиною першою статті 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина перша статті 1078 ЦК України). Згідно із статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої статті 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України). За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним. Отже, до нового кредитора перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні у обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав відповідно до статті 514 ЦК України. Верховний Суд наголошує на тому, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем). Суд апеляційної інстанції правомірно врахував надані банком розрахунки заборгованості та наявні матеріали кредитної справи, оскільки указані документи стосуються предмета доказування у справі. Відповідач, заперечуючи проти розміру заборгованості, не спростував його (постанова Верховного Суду від 12.10.2023 у справі № 308/3956/15-ц). Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Отже, наявний у матеріалах справи розрахунок кредитної заборгованості відповідача та виписки з його рахунків є належними доказами наявності заборгованості позичальника (постанова Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 209/3103/21). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19). Стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, завлений стороною позивача. Враховуючи, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», висновки суду апеляційної інстанції про недоведеність вимог у частині розміру заборгованості є необґрунтованими (постанова Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 209/3103/21). Доказів погашення наявної у відповідача заборгованості на рахунок первісного кредитора матеріали справи не містять. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про порушення відповідачем договірних зобов`язань перед кредитором, право вимоги за якими перейшло до позивача, що підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами. Належних та допустимих доказів, які спростовують інформацію викладену у розрахунках заборгованості відповідачем не надано. Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою та сьомою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, за відсутності доказів повернення відповідачем загальної суми кредитних коштів, обумовленої суми процентів, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивача, до якого перейшло право вимогу за заяви-договору від 06 січня 2021 року №009/9070288-CK заборгованості у загальному розмірі 23753,47 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту) 14274,24 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 9208,92 грн. та заборгованість за нарахованими процентами з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку -270,31грн Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача підлягаю стягненню судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд прийшов до наступного. Відповідно до частини першої та пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частиною першою, другою та третьою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15 на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Так, у матеріалах справи міститься: договір від 01 липня 2024 року № 01-07/2024 про надання правової допомоги, укладений між ТОВ «Коллект центр» та Адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АССІСТАНС»; заявка про надання юридичної допомоги №3070 від 03.11.2025 року ; витяг з Акту про надання юридичної допомоги. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У Витязі з Акту № 16 про надання юридичної допомоги від 28.11.2025 року зазначено, що за надання усної консультації з вивченням документів адвокат витратив 2 години, вартість склала 4 000,00 грн; на складання позовної заяви, адвокат витратив 3 години, сума склала 9 000,00 грн, а всього 13 000,00 грн. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справах «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, у рішенні в справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Так, учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом. Тобто саме зацікавлена сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат позивачем на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторони, відсутність клопотання відповідача про зменшення витрат на правову допомогу, а також виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 4000,00 грн правової допомоги. На підставі наведеного та

Outcome: approved