Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

27.11.2025 року представник позивача звернувся до суду з цивільним позовом до ПАТ «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія», треті особи: Полтавська філія Полтавського обласного центру зайнятості, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, про визнання трудових відносин припиненими. В позовній заяві вказує на те, що [PERSON] перебуває у трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія». Відповідно до записів у її трудовій книжці серії [NUMBER] вона працювала на підприємстві відповідача (яке раніше мало назву ЗАТ «ЛИНІК», потім ПрАТ «ЛИНІК») з 2006 року. Останній запис про переведення датований 14.11.2017 року, згідно з яким її переведено на посаду провідного фахівця у відділ головного технолога. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та активними бойовими діями на території Луганської області, позивач була змушена залишити своє постійне місце проживання та переміститися до міста Полтава. З 18.08.2023 року вона облікована як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується довідкою від 18.08.2023 № 1602-5002912751. Місто Лисичанськ Луганської області, де знаходиться відповідач, є тимчасово окупованою територією. У зв`язку з цим, будь-який зв`язок із роботодавцем втрачено: поштове сполучення відсутнє, підприємство фактично не здійснює діяльність, а позивач не має можливості подати заяву про звільнення безпосередньо роботодавцю. Щодо неможливості позасудового врегулювання спору, то вказує, що з метою припинення трудових відносин позивач зверталася до Полтавської філії Полтавського обласного центру зайнятості із заявою про припинення трудового договору в порядку, передбаченому ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Однак, листом від 04.11.2025 № 1646-2717-25 їй було відмовлено у припиненні трудового договору через центр зайнятості. Причиною відмови стало те, що позивач не може набути статусу безробітного, оскільки належить до зайнятого населення (працює за сумісництвом/має інші трудові відносини, зокрема з ТОВ ВКК «АРІЯ», що відображено у відомостях Пенсійного фонду). Центр зайнятості вказав, що механізм припинення трудових відносин через центр зайнятості застосовується лише за умови отримання статусу безробітного. Таким чином, реалізувати своє право на звільнення в адміністративному порядку позивач не має можливості і єдиним способом захисту її прав є звернення до суду. Просить суд: визнати припиненими трудові відносини між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та Приватним акціонерним товариством «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія» (код ЄДРПОУ 32292929) у зв`язку зі звільненням за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з дня звернення до суду - з 27.11.2025 року. Ухвалою суду від 28.11.2025 року позов залишено без руху, надано строк на усунення недоліків. 04.12.2025 року вказані в ухвалі недоліки усунуто. Ухвалою суду від 04.12.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, надавши заяву з проханням проводити розгляд справи без їх участі, в якій зазначили, що позов підтримують, просять задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, не подав відзив на позовну заяву. Також відповідача згідно з ч. 10 ст. 187 ЦПК України повідомлено про розгляд справи судом через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади. Представники третіх осіб: Полтавської філії Полтавського обласного центру зайнятості, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області в судове засідання повторно не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, повідомлялись належним чином, пояснень, заяв чи клопотань до суду не надходило. За змістом ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи викладене, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України, за згоди позивача, судом ухвалено рішення при заочному розгляді справи. Зважаючи на те, що всі учасники справи в засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебуває у трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія». Відповідно до записів у її трудовій книжці серії [NUMBER] вона працювала на підприємстві відповідача (яке раніше мало назву ЗАТ «ЛИНІК», потім ПрАТ «ЛИНІК») з 2006 року. Останній запис про переведення датований 14.11.2017 року, згідно з яким її переведено на посаду провідного фахівця у відділ головного технолога. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та активними бойовими діями на території Луганської області, позивач була змушена залишити своє постійне місце проживання та переміститися до міста Полтава. З 18.08.2023 року вона облікована як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується довідкою від 18.08.2023 № 1602-5002912751. Місто Лисичанськ Луганської області, де знаходиться відповідач, є тимчасово окупованою територією. У зв`язку з цим, будь-який зв`язок із роботодавцем втрачено: поштове сполучення відсутнє, підприємство фактично не здійснює діяльність, а позивач не має можливості подати заяву про звільнення безпосередньо роботодавцю. З метою припинення трудових відносин позивач зверталася до Полтавської філії Полтавського обласного центру зайнятості із заявою про припинення трудового договору в порядку, передбаченому ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Однак, листом від 04.11.2025 № 1646-2717-25 їй було відмовлено у припиненні трудового договору через центр зайнятості. Причиною відмови стало те, що позивач не може набути статусу безробітного, оскільки належить до зайнятого населення (працює за сумісництвом/має інші трудові відносини, зокрема з ТОВ ВКК «АРІЯ», що відображено у відомостях Пенсійного фонду). Центр зайнятості вказав, що механізм припинення трудових відносин через центр зайнятості застосовується лише за умови отримання статусу безробітного. Таким чином, реалізувати своє право на звільнення в адміністративному порядку позивач не має можливості і єдиним способом захисту її прав є звернення до суду. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. У рішенні Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004 зазначається, що свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно ч. 2 ст. 22 КЗпП України, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України). Частиною першою статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідно до положень статей 47, 48 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Правила ведення трудових книжок, внесення записів та їх виправлення у трудових книжках працівників мають виконуватися з урахуванням чітко визначених правил встановлених Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним Наказом Міністерством юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 та постановою Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 року № 301. Відповідно до п. 2.4 Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Згідно з п. 2.27 Інструкції запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи. Пунктом 4.1 Інструкції встановлено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Як вбачається з матеріалів справи, на даний час позивач не має фактичної можливості направити поштою заяву про звільнення, оскільки листування з територіями, де ведуться активні бойові дії, не здійснюється і фактичне місце розташування роботодавець не змінював. Усі визначені законодавством вимоги позивачем дотримано. На теперішній час рішення про звільнення позивача з роботи відповідачем не прийнято, відповідний запис до трудової книжки не внесено. Не вирішення питання про звільнення позивача та невидача останньому належно оформленої трудової книжки порушують трудові права позивача, зокрема, щодо подальшого працевлаштування. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved