Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду через свого представника адвоката Змислу М.Р. із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики на загальну суму 379409,47 грн. (ціна позову). В обґрунтування позовних вимог представник позивача покликається на те, що сторони перебували у дружніх відносинах, а відповідач працював водієм у позивача, як фізичної особи-підприємця. Влітку 2019 року відповідач потрапив у ДТП, внаслідок якої були пошкоджені транспортні засоби, після чого відповідач звернувся до позивача із проханням надати грошові кошти в позику для виплати ним боргів за вказаним ДТП. 23 серпня 2019 року між сторонами по справі було укладено договір позики, у силу якого відповідач [PERSON] позичив у позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 6000,00 доларів США та 50 500,00 грн., які зобов`язався повернути у строк до 20 серпня 2020 року, що підтверджується написаною відповідачем борговою розпискою від 23.08.2019. Однак, своїх зобов`язань за вищевказаним договором позики відповідач досі не виконав та борг не повернув, а тому представник позивача просить стягнути в судовому порядку із відповідача 6000,00 доларів США та 50 500,00 грн. Крім того, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України просила стягнути також інфляційні втрати у розмірі 38412,25 грн. та 3% річних у сумі 7054,65 грн., а також 838,18 доларів США. Крім того, представник позивача просить стягнути із відповідача на користь позивача всі судові витрати по розгляду даної справи. Ухвалою судді від 14.05.2023 року відмовлено в задоволенні заяви представника позивача адвоката Змисли Марти Русланівни про забезпечення позову. Ухвалою судді від 23.05.2025 року в даній цивільній справі відкрито загальне позовне провадження із призначенням підготовчого судового засідання та викликом сторін. Ухвалою суду від 07.11.2025 року закрито підготовче провадження у цій справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, а його представники адвокати Змисла М.Р. та Вербовська У.Б. у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити, покликаючись на мотиви, викладені у позовній заяві. Проти заочного розгляду справи представники позивача заперечили, зважаючи на те, що відповідач брав участь у розгляді справи через представника та подавали клопотання, а також категорично заперечили проти задоволення чергового клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, зважаючи на його необгрунтованість, неодноразовість таких відкладень представником відповідача та зловживання процесуальними правами стороною відповідача, спрямованою на затягування розгляду справи. Крім того, адвокат Змисла М.Р. у судовому засіданні заявила про стягнення із відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, документальне підтвердження яких буде подано до суду після ухвалення судового рішення (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Відповідач [PERSON] своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався та в судове засідання не з`явився, а від його представника адвоката Скоробогатого М.В. надійшло чергове клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату (вх. №ЕП-172/26 від 30.01.2026) через зайнятість представника в проведенні невідкладних слідчих дій у кримінальному провадженні ТУ ДБР (м. Львів), яке подібне за змістом раніше поданому клопотанню (вх. №ЕП-1922/25 від 11.12.2025) про зайнятість представника в кримінальному провадженні Львівського апеляційного суду, а тому суд вважає причини неявки неповажними, враховуючи розумні строки розгляду справи (провадження у справі відкрито від 23.05.2025), судом неодноразово відкладався розгляд справи за клопотаннями сторони відповідача для надання можливості мирного врегулювання спору між сторонами та через зайнятість представника в інших судових засіданнях. Відтак, суд вважає неявку відповідача та його представника в судове засідання без поважних причин, що згідно ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті за відсутності такого учасника справи. Заслухавши доводи представників позивача на підтримку позовних вимог, дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку, виходячи із таких мотивів. Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як визначено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Частинами п`ятою, сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що 23 серпня 2019 року між сторонами по справі було укладено договір позики, у силу якого відповідач [PERSON] позичив у позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 6000,00 доларів США та 50 500,00 грн., які зобов`язався повернути у строк до 20 серпня 2020 року, що підтверджується написаною відповідачем борговою розпискою від 23.08.2019 (а.с. 18). Відтак із наведеного убачається, що строк виконання зобов`язань за вказаним договором позики сплив 20 серпня 2020 року. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі №642/4200/17 зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. За статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до вимог статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Згідно частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Проте, взятих на себе цивільно-правових зобов`язань за договором позики відповідач [PERSON] не виконав, спірною сумою на даний час безпідставно користується, оскільки строк повернення позики сплив 20.08.2020, будь-яких доказів про повернення суми позики (повністю чи частково) до суду відповідачем не подано. Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 грудня 2024 року в справі №451/488/23, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та надавши їм належну оцінку, установили, що укладений сторонами письмовий договір позики підтверджує не лише факт укладення такого договору, а й факт передачі позикодавцем позичальнику грошової суми в розмірі у розмірі 150 000,00 дол. США, свої зобов`язання за вказаним договором не виконав, грошові кошти не повернув. Разом із тим, тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України). Подібний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2024 року в справі №753/14634/22. Оскільки, за договором позики відповідач отримав у борг грошові кошти у розмірі 6000,00 доларів США та 50 500,00 грн., які позивачу досі не повернув, а тому до задоволення підлягає вказана сума заборгованості. Крім того, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як убачається із боргової розписки відповідача [PERSON] від 23.08.2019, що останній позичив у позивача [PERSON] у якості позики в розмірі 6000,00 доларів США та 50 500,00 грн., які зобов`язався повернути у строк до 20 серпня 2020 року, проте без визначення розміру процентів. При цьому, суд вважає заявлені вимоги в частині стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 23.08.2019, право вимоги за яким у позивача виникло із 20 серпня 2020 року обгрунтованими, які здійснені в межах строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України, ураховуючи приписи пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, в силу якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Разом із тим, суд вважає, що не підлягають до задоволення позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення із відповідача на його користь штрафних санкцій за договором позики від 23.08.2019 року на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, зокрема штрафних санкцій на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, зокрема про стягнення із відповідача [PERSON] інфляційних втрат у розмірі 38412,25 грн. та 3% річних у сумі 7054,65 грн., а також 838,18 доларів США, виходячи із таких мотивів. Так, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, як убачається із розрахунку таких вимог позивача у порядку вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, що такий проведено представником позивача також за період дії в Україні воєнного стану, що суперечить приписам п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України. Натомість обгрунтованого розрахунку таких вимог, який би ураховував вказану законодавчу заборону стороною позивача не надано. Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. В силу імперативних приписів п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 21 січня 2025 року справа №751/3052/23 виснував, що тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відтак, зважаючи на запровадження 24 лютого 2022 року в Україні воєнного стану, що на сьогодні не припинений та не скасований, а тому заявлена вимога про стягнення із відповідача на користь позивача на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України штрафних санкцій за договором позики від 23.08.2019 року, нарахованих під час дії воєнного стану, що є незаконними та не можуть бути стягнутими. Відтак, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 6000,00 доларів США (на момент пред`явлення вимоги становить еквівалент 248700,00 грн) та 50 500,00 грн. Окрім того, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем при поданні позову до суду заявлені вимоги на загальну суму в розмірі 379409,47 грн. та сплачено судовий збір у сумі 3794,09 грн., що підтверджено платіжним дорученням, яке міститься у матеріалах справи. Таким чином, із відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становитиме 2992,00 грн. (299200/379409,47х3794,09). Ураховуючи викладене, та

Outcome: partial