Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У січні 2024 року до Броварського міськрайонного суду Київської області надійшла вищевказана позовна заява [PERSON] до ТОВ «ВБР-Транс». В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що згідно інформації з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування в Пенсійному фонді України, зареєстровано його трудову діяльність у ТОВ «ВБР-Транс» (код ЄДРПОУ 41510323) на посаді водія автотранспортних засобів з 01.12.2020. У грудні 2020 року, січні-лютому 2021 року ТОВ «ВБР-Транс» нараховували позивачу заробітну плату у розмірі 8100 гривень щомісячно. Інших нарахувань заробітної плати відповідач позивачу не здійснював, позивач не працював у даному товаристві, заяв про зупинення трудових відносин, надання відпустки без збереження заробітної плати не писав. 28 листопада 2023 року [PERSON] направив керівнику ТОВ «ВБР-Транс» заяву про звільнення з роботи за власним бажанням або за угодою сторін, однак поштове відправлення повернулося без вручення. У трудовій книжці, яка зберігається у позивача, немає навіть запису про роботу у ТОВ «ВБР-Транс». Враховуючи те, що позивач фактично не здійснює трудову діяльність у ТОВ «ВБР-Транс», у тому числі за цивільно-правовими договорами, з березня 2021 року і на даний час йому не нараховується заробітна плата, але трудова діяльність на цьому підприємстві зареєстрована юридично, [PERSON] просить визнати трудові відносини припиненими. Заяви, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Сердинського В.С. від 24 січня 2024 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Дутчака І.М. від 29 лютого 2024 року справу прийнято до провадження судді та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Відповідно до розпорядження керівника апарату суду Овдієнко Л.П. від 04.08.2025 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 серпня 2025 року вищевказану цивільну справу передано на розгляд судді Петришин Н.М. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Петришин Н.М. від 05 вересня 2025 року справу прийнято до провадження судді та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. ТОВ «ВБР-Транс» у судове засідання представника не направило. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзив на позов не подав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи згідно із положеннями статті 280 ЦПК України. Обставини справи, що встановлені судом Згідно Відомості про трудову діяльність з Реєстру застрахованих осіб від 16.06.2023 та від 21.08.2025, [PERSON] 01 грудня 2020 року призначений на посаду водія автотранспортних засобів Товариства з обмеженою відповідальністю «ВБР-Транс» на підставі наказу № К01/12 від 01.12.2020. Відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК -5), ТОВ «ВБР-Транс» у грудні 2020 року нараховано [PERSON] заробітну плату у розмірі 8 100 гривень, а також у січні та лютому 2021 року по 8100 гривень щомісячно. Інших нарахувань заробітної плати ТОВ «ВБР-Транс» з березня 2021 року позивачу не здійснювало. Позивачем на підтвердження заявлених вимог також долучена копія трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] від 23.11.1999, де запис про працевлаштування до ТОВ «ВБР-Транс» відсутній. Судом встановлено, що 28 листопада 2023 року позивач [PERSON] направив на адресу ТОВ «ВБР-Транс» (код ЄДРПОУ 41510323, місцезнаходження вул. Городоцька, 179, м. Львів, 79018) заяву про звільнення з роботи за власним бажанням або за угодою сторін. Згідно Витягу із сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження руху рекомендованого поштового відправлення за номером штрих-кодового ідентифікатора 0740031025749, відправлення адресату не вручене, повернено відправнику з позначкою «за закінченням терміну зберігання». Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини Згідно з частиною першою статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, N 21722/11, § 165)). Відповідно до статей 21, 24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату. За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється (стаття 43 Конституції України). Відповідно до пункту четвертого частини першої cтатті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). За вказівками частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в інші місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Судом встановлено, що 28 листопада 2023 року позивач [PERSON] направив на адресу відповідача заяву про звільнення з роботи за власним бажанням або угодою сторін. Всупереч вищевказаних вимог, відповідач допустив протиправну бездіяльність, оскільки не вчинив юридично значимих дій, спрямованих на вирішення питання про звільнення позивача з займаної посади, що свідчить про порушення вимог трудового законодавства і обмеження трудових прав позивача щодо можливості вільно обирати працю, як це передбачено вказаною статтею 43 Конституції України. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. За таких обставин, суд приходить до висновку про порушення права позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбаченого частиною першою статті 36 КЗпП України. Частиною другою статті 8 Конституції України закріплено, що звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян, на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до частини першої cтатті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (частина перша статті 3 КЗпП України). Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (cтаття 4 КЗпП України). За змістом частини першої ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудових відносин, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. З огляду на викладене, встановивши обставини справи та виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин, суд вважає, що ефективним і таким, що не суперечить закону, у даному випадку є такий спосіб захисту як припинення трудових відносин між позивачем [PERSON] та ТОВ «ВБР-Транс» з 11 грудня 2023 року, у зв`язку зі звільненням такого з займаної посади водія автотранспортних засобів за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Щодо судових витрат Відповідно до квитанцій від 16.10.2023, 22.01.2024, при подачі даного позову до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати у розмірі 1 211 грн. 20 коп. На підставі наведеного вище,

Outcome: approved