Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до Фермерського господарства "Січ 1" про усунення перешкод в користуванні майном та скасування державної реєстрації права оренди на земельну ділянку. В обґрунтування позову зазначає, що [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 0520480900:01:002:0042 загальною площею 1.4221 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території колишнього Бершадського (нині Гайсинського) району Вінницької області. Нещодавно з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 13.02.2017 про вказану земельну ділянку позивач дізналась, що державним реєстратором Чечельницької селищної ради Чечельницького району Вінницької області Фаренюком С.А. проведено державну реєстрацію іншого речового права - права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0520480900:01:002:0042 на підставі договору оренди землі серія та номер 14 виданий 03.12.2011 року, орендар Фермерське господарство "Січ 1" та орендодавець [PERSON] .. Строк дії такого права вказано: 15 років. Позивач не підписувала вищевказаний договір та нікому не передавала, в тому числі і відповідачу, належну їй земельну ділянку в оренду. Використання відповідачем земельної ділянки на підставі неукладеного правочину порушують право позивача на вільне розпорядження і користування належної їй на праві приватної власності земельної ділянки, що і зумовило звернення до суду з даної позовною заявою в якій просить визнати відсутнім право оренди у ФГ "СІЧ 1" на земельну ділянку з кадастровим номером: 0520480900:01:002:0042 на підставі договору оренди землі, серія та номер: 14, виданий 03.12.2011, орендар: ФГ "СІЧ 1" та орендодавець: [PERSON] .. Зобов`язати ФГ "СІЧ 1" повернути [PERSON] вказану земельну ділянку. Стягнути з відповідача судові витрати. Позивач [PERSON] в судове засідання не явилася, її представник - адвокат Тимощук Є.С. в судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача ФГ "Січ 1" - адвокат Янчук О.В. в судове засідання не явився. Заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного. Так, згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з приписами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 0520480900:01:002:0042 загальною площею 1.4221 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території колишнього Бершадського (нині Гайсинського) району Вінницької області, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 380721977, державним актом на право приватної власності на землю Серія ВН № 045079. Позивач стверджує, що з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 13.02.2017 про вказану земельну ділянку вона дізналась, що державним реєстратором Чечельницької селищної ради Чечельницького району Вінницької області Фаренюком С.А. проведено державну реєстрацію іншого речового права - права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0520480900:01:002:0042 на підставі договору оренди землі серія та номер 14 виданий 03.12.2011 року, орендар Фермерське господарство "Січ 1" та орендодавець [PERSON] .. Строк дії такого права вказано: 15 років. Вказане також підтверджується вказаною вище інформаційною довідкою № 380721977, а також договором оренди землі, що був витребуваний у відповідача. Підставою звернення позивача до суду з даним позовом є те, що вона не підписувала вказаний вище договір оренди та такого наміру не мала. Дії відповідача порушують законні права та інтереси позивача, як власника земельної ділянки, оскільки вона не може розпоряджатись своїм майном на власний розсуд з вини відповідача. У судовому засіданні встановлено, та цього не заперечила сторона відповідача, що належна позивачу земельна ділянка з кадастровим номером 0520480900:01:002:0042 загальною площею 1.4221 га, перебуває у користуванні Фермерського господарства "Січ 1". Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору найму, регулюються актами земельного законодавства, а саме: Земельним кодексом України (далі ЗК України), Законом України «Про оренду землі» (далі Закон). Згідно з ч. 2 ст. 90 ЗК України, порушені права власників земельних ділянок підлягають поновленню в порядку, встановленому законом. У відповідності з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. За змістом ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Частиною 1 статті 93 ЗК України визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, ч. 1 ст. 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності, зокрема, громадян, здійснюється на підставі договору оренди між власником земельної ділянки і орендарем (ч. 4 ст. 124 ЗК України, ст. 13 Закону). Статтями 13, 14 Закону визначено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Частиною 1 ст. 15 Закону передбачені істотні умови договору оренди землі. За змістом статтей 125, 126 ЗК України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав, яке оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статтей 204, 205 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. За змістом ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із частиною першою статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Відповідно до частини 3 статті 12, частин 1 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.01.2020 у справі № 370/999/16-ц, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). Позивач, зважаючи на те, що договір оренди землі з кадастровим номером 0520480900:01:002:0042 загальною площею 1.4221 га, не підписувала, тобто було відсутнє волевиявлення на його укладання, умови оренди належної їй земельної ділянки не погоджувала, а відповідач користується вказаною земельною ділянкою, звернулася до суду із позовом в якому просить визнати відсутнім право оренди у ФГ "СІЧ 1" на земельну ділянку з кадастровим номером: 0520480900:01:002:0042 на підставі договору оренди землі, серія та номер: 14, виданий 03.12.2011. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21) вказано, що укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. За наявності оспорюванння підпису у договорі оренди, встановлення його автентичності відбувається шляхом проведення почеркознавчої експертизи. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами відповідно до постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.01.2020 у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18)). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Факт підписання договору оренди позивачем або протилежне має бути доведено шляхом проведення судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 25.02.2025 року по даній цивільній справі № 126/2203/24 було призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Вінницького відділення КНІСЕ. На вирішення експертів поставлено наступні питання: - Чи виконаний підпис у договорі оренди землі серія та номер № 14, виданий 03.12.2011 року відносно земельної ділянки з кадастровим номером 0520480900:01:002:0042, орендар ФГ «Січ 1» та орендодавець [PERSON] , безпосередньо [PERSON] чи іншою особою? З висновку експерта від 10.06.2025 року за № 635/25-21 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи встановлено, що підписи у договорі оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0520480900:01:002:0042, орендар ФГ «Січ 1» та орендодавець [PERSON] , у графі «Орендодавець» [PERSON] - виконаний не безпосередньо [PERSON] , а іншою особою. Отже, оскільки [PERSON] не підписувала договір оренди, тобто не виявила свою волю на його вчинення, суд приходить до висновку про те, що така угода є неукладеною, тому вказана земельна ділянка, яка належить позивачу, перебуває у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Тлумачення пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.09.2022 у справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 у справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)). Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім. Тлумачення статті 20 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт: має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист; у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту; самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим. Водночас така свобода захисту «на власний розсуд» має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту жодним чином не перешкоджає настанню обставин, які можуть тим чи іншим чином нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2023 у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21). Належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача. Викладене також узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 19.02.2024 у справі № 567/3/22, Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 567/1408/22 та Об`єднаної Палати Верховного Суду від 02.06.2025 у справі №144/1440/22. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі ст.ст. 76-78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмету доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому, питання про належність доказів остаточно вирішує суд. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини, повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування. Такі пояснення зазначив Верховний Суд у постанові від 13.07.2022 у справі № 201/7705/19. Системний аналіз змісту наведених норм свідчить, що ними покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Отже, відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суд повинен у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог процесуального закону щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. На підтвердження позовних вимог позивач заявила клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, за наслідками якої 10.06.2025 року за № 635/25-21 складено Висновок. Відповідач не спростував доводів позовної заяви, інших доказів, у розумінні статтей 76-78 ЦПК України, того, що позивач власноручно підписала договір оренди землі (зокрема, але не виключно, висновок незалежного експертного дослідження, тощо) матеріали справи не містять. З урахуванням наведеного, на думку суду, висновок експерта у цій справі є належним та допустимим доказом з урахуванням стандарту доказування "вірогідності доказів". Отже, враховуючи, що позивач не підписувала договір оренди земельної ділянки з відповідачем, тобто не виявляла свою волю до вчинення даного правочину, суд дійшов висновку про те, що така угода є неукладеною, а відтак користування відповідачем земельною ділянкою з кадастровим номером 0520480900:01:002:0042 загальною площею 1.4221 га, що належить на праві власності [PERSON] порушує її права та законні інтереси на розпорядження власністю - земельною ділянкою, а тому суд дійшов висновку, що вимога про визнання відсутнім у відповідача права оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер 0520480900:01:002:0042 загальною площею 1.4221 га, що належить на праві власності [PERSON] , є ефективним способом захисту порушених прав позивача. Оцінивши у сукупності такі докази, як висновок експерта, інші докази по справі та врахувавши вимоги статей 110, 89, 76-80 ЦПК, враховуючи наведені вище обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ч. 5 ст. 265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як встановлено із матеріалів справи, позивачем [PERSON] при подачі позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 2422 грн. 20 коп., та 605 грн. 60 коп. за заяву про забезпечення позову тому, враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 3027 грн. 80 коп. судових витрат по сплаті судового збору. Водночас, відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Як вбачається з п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Оскільки представник позивача до закінчення судових дебатів повідомив суд, про намір у 5-денний строк після ухвалення рішення подати заяву щодо розподілу судових витрат у справі, питання судових витрат понесених позивачем при винесенні рішення розгляду не підлягає.

Outcome: approved