Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

У квітні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення грошових коштів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням виконкому Дарницького району м. Києва від 13 лютого 1978 року № 91 на земельній ділянці 1,4 га, а також додатково виділеній ВО «Київський радіозавод» рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13.04.1989 року № 292 земельній ділянці площею 1,8 га створено Автокооператив №12, метою якого є будівництво та експлуатація гаражів (стоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян. Автокооператив №12 діє на основі повного господарського розрахунку, самофінансування та самоокупності і не передбачає одержання прибутку. Відповідач мав у тимчасовому користуванні гаражний бокс № [NUMBER] , проте у зв`язку із невиконанням своїх обов`язків щодо сплати орендних платежів Протоколом загальних зборів членів «Автокооперативу № 12 від 20.05.2017 було прийнято рішення про відміну рішення правління протоколу № 34 від 17.08.2009 «Про надання [PERSON] гаража № [NUMBER] в тимчасове користування» та зобов`язання звільнити його в триденний строк, проте відповідач продовжує користуватися вказаним гаражним боксом без достатньої правової підстави. 22.05.2024 комісією за участю голови кооперативу правління Автокооперативу № 12 було здійснено примусове відкриття гаражного боксу № [NUMBER] із залученням працівників правоохоронних органів, однак пізніше, в травні 2024 року відповідачем було встановлено новий замок до гаражного боксу № [NUMBER] та продовжено користування зазначеним майном. Посилаючись на те, що відповідач не набув належних прав власності або користування на гаражний бокс № [NUMBER] , а тому використовує його без достатніх правових підстав і не сплачує орендної плати, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України просив стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати в сумі 82 800 грн. за період з травня 2017 по грудень 2024 року та усунути перешкоди в користуванні Автокооперативом №12 майном шляхом звільнення гаражного боксу № [NUMBER] , що знаходиться в Автокооперативі №12. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2025 матеріали справи передані на розгляд судді Лужецької О.Р. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19.05.2025 було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 27.08.2025 року до суду в електронному вигляді через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву про відмову у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Зазначає, що 15.06.2022 рішенням зборів Правління Автокооперативу оформленим протоколом № 20 погоджено виключити його зі складу учасників Автокооперативу. 29.11.2023 рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 910/11735/23 скасовано Протокол № 20 від 15.06.2022 в частині виключення відповідача з членів Автокооперативу № 12. Вважає направлення претензії про сплату орендних платежів неправомірною, оскільки [PERSON] купив гаражний бокс № [NUMBER] у [PERSON] в 2009 році за власні кошти, добудував його, оскільки він був непридатним для експлуатації. Договір оренди або платного користування боксу № [NUMBER] між [PERSON] та Автокооперативом не укладався та не перебуває у розпорядженні кооперативу. Посилання позивача на ст.19 Закону України «Про кооперацію» не підтверджує права власності Автокооперативу на гаражний бокс № [NUMBER] , оскільки останній не будував його та доказів про це не надав. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та просив суд задовольнити їх. В судовому засіданні представник позивача проти позову заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Рішенням виконкому Дарницького району м. Києва від 13 лютого 1978 року № 91 на земельній ділянці 1,4 га, а також додатково виділеній ВО «Київський радіозавод» рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13.04.1989 року № 292 земельній ділянці площею 1,8 га створено Автокооператив №12, метою якого є будівництво та експлуатація гаражів (стоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян. Згідно Довідки від 17.09.2025, виданої Автокооперативом № 12 гаражні бокси будувалися в різні часи на ділянках, які надавав ВО «Київський радіозавод» за своїми списками (чергою). Будувалися та передавалися в приватне користування, як майновий внесок при вступі в члени Автокооперативу. В приватну власність гаражі переходять при реєстрації їх в БТІ з оформленням технічного паспорта, для чого Автокооператив видає довідку про наявність гаражного боксу. Після поступової забудови відведеної території всі гаражі переходили на баланс Авто кооперативу № 12, в тому числі і гаражний бокс № [NUMBER] . Управлінням Земельних ресурсів м. Києва складена карта меж авто кооперативу, на основі якої Автокооператив сплачує податки на землю. 17 липня 2009 року [PERSON] написав заяву до Правління Автокооперативу № 13 про передачу йому у користування гаражного боксу № [NUMBER] . Дана обставина встановлена рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.01.2024 по справі № 753/11270/22, що набрало законної сили, а тому згідно положень частини 4 статті 81 ЦПК не підлягає доказуванню при розгляді даної справи. Рішенням правління, оформленим протоколом № 34 від 17.08.2009 [PERSON] надано в тимчасове користування гаражний бокс № [NUMBER] . Однак, свої зобов`язання щодо своєчасної оплати відповідач не виконував. Протоколом загальних зборів членів «Автокооперативу № 12» від 20.05.2017 № 3/17 було прийнято рішення звільнити [PERSON] з посади голови правління та відмінити рішення правління протокол № 34 від 17.08.2009 - про надання [PERSON] гаражного боксу № [NUMBER] в тимчасове користування і зобов`язано звільнити його в триденний термін. Станом на день розгляду справи Протокол №3/17 від 20.05.2017 є чинним та не скасованим. Протоколом № 3 засідання Правління Автокооперативу № 12 від 18 липня 2024 року прийнято рішення про встановлення нового розміру мінімальної орендної плати за гаражні бокси, що належать або будуть належати в майбутньому Автокооперативу № 12 в розмірі 900 грн. за місяць. Вирішено, що раніше встановлена норма, що всі борги по орендній платі за гаражні бокси, що належать кооперативу та заборгованість по членським внескам сплачується по тарифу, діючому на день оплати. Даний Протокол № 3 станом на день розгляду справи чинний та не скасований. 07 травня 2024 року Автокооператив звернувся до [PERSON] з листом-попередженням, яким повідомив, що рішенням Загальних зборів Автокооперативу відмінено рішення Правління (протокол № 34 від 01.08.2009) про надання [PERSON] гаражного боксу № [NUMBER] в тимчасове користування. Додатково зазначили, що листи-претензії про погашення заборгованості по орендній платі залишилися без відповіді, гаражний бокс не звільнили. Вимагали до 15 травня 2024 року звільнити орендований гаражний бокс № [NUMBER] . В листі - відповіді від 14.05.2024 представник [PERSON] адвокат Бойко Є.В. зазначив про те, що у Автокооперативу відсутні документи про право власності на гаражний бокс № [NUMBER] . 07 травня 2024 року [PERSON] повідомили про намір Автокооперативу примусово відкрити гараж № [NUMBER] та запропонували до 15.05.2024 звільнити гаражний бокс від своїх речей. Зауважили про те, що претензії авто кооперативу № від 15.05.2019, 29.03.2021, 20.06.2022, 10.08.2022 з вимогою сплатити заборгованість по орендній платі не виконані. 22 травня 2024 року для примусового відкриття гаража № [NUMBER] створена комісія, яка в присутності працівників правоохоронних органів 31 травня 2024 року здійснила примусове відкриття гаражного боксу № [NUMBER] з проведенням фото фіксації наявного майна в гаражному боксі, що підтверджується Актом від 31 травня 2024 року. Згідно довідки про заборгованість від 23 січня 2025 року вбачається, що заборгованість [PERSON] за період з 20.05.2017 до грудня 2024 року становить 82 800 грн. Статтею 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Предметом позову в цій справі є стягнення з відповідача як користувача гаражного боксу № [NUMBER] безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав вказаним майном. Матеріали справи свідчать, що відповідач користується спірним гаражним боксом № [NUMBER] в Автокооперативі № 12 без достатньої правової підстави, а тому відповідно до положень статей 1212 Цивільного кодексу України повинен відшкодувати позивачу плату за користування майном. Протоколом № 3 засідання Правління Автокооперативу № 12 від 18 липня 2024 року прийнято рішення про встановлення нового розміру мінімальної орендної плати за гаражні бокси, що належать або будуть належати в майбутньому автокооперативу № 13 в розмірі 900 грн. за місяць. Вирішено, що раніше встановлена норма, що всі борги по орендній платі за гаражні бокси, що належать кооперативу та заборгованість по членським внескам сплачується по тарифу, діючому на день оплати. Відповідач у період травня 2017 року по грудень 2024 року не сплачував за користування гаражним боксом № [NUMBER] в розмірі, передбаченому рішенням Загальних зборів. Вказаних обставин, зокрема отримання в користування гаражного боксу № [NUMBER] відповідач належними та допустимими доказами не спростував. Таким чином, відповідач (набувач), не сплачуючи орендну плату за користування майном за відсутності укладеного договору, фактично збільшив свої доходи, а позивач (потерпілий) втратив належне йому майно (кошти від орендної плати). Розмір доходу відповідача у період з травня 2017 року по грудень 2024 роки було розраховано позивачем як розмір орендної плати, який передбачено рішенням Загальних зборів, яке є чинним та не скасованим. Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість користування гаражним боксом № [NUMBER] за період з 20.05.2017 по до грудня 2024 року в сумі 82 800 грн. Отже, за розрахунком позивача, розмір збережених відповідачем коштів від безпідставно набутого майна склав 82 800грн. за період з травня 2017 року по грудень 2024 року. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача 82 800 грн. (900 грн. х92 місяці) орендної плати за період з 20.05.2017 до грудня 2024 року. Матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування гаражним боксом № [NUMBER] у спірний період, зокрема укладення договору оренди з Автокооперативом № 12, натомість відповідач [PERSON] факт користування ним не заперечував, що вказує на відсутність правової підстави. Доводи відповідача про те, що [PERSON] купив гаражний бокс № [NUMBER] у [PERSON] в 2009 році на підставі розписки, а тому є його власником суд критично оцінює та не приймає до уваги, оскільки відповідачем не надано суду належних доказів права власності на нього, а саме Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Надана відповідачем копія під назвою Розписка про отримання [PERSON] 78 000 грн. від [PERSON] за гар. № [NUMBER] не є згідно положень законодавства України правовстановлюючим документом та не дає права володіти, користуватися та розпоряджатися нерухомістю. До того ж, згідно Довідки Автокооперативу № 12 від 28.08.2025 члена Автокооперативу № 12 на прізвище [PERSON] в Автокооперативі № 12 ніколи не було та на даний час не має. Аргументи відповідача про те, що позивач не є власником спірного майна суд вважає хибними, оскільки статтею 19 Закону України «Про кооперацію» визначено, що кооператив є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом. Тому, зміст положень статті 19 Закону України «Про кооперацію», а також наявність на балансі кооперативу гаражного боксу № [NUMBER] та його розміщення на Схемі розташування гаражних боксів, погодженої заступником голови Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації Братком І.В., головним землевпорядником Дарницького району м. Києва Чемерським І.Л. та головою правління Автокооперативу № 12 свідчить про право кооперативу на гаражний бокс № [NUMBER]. Частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Результат аналізу наведених норм прав дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпорядженні власністю (негаторний позов). Відповідно до статей 391, 396 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. У постанові Верховного Суду від 28.11.2022 у справі № 910/4426/19, вбачається, що у розумінні приписів статті 391 Цивільного кодексу України право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Тотожні правові позиції викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 924/1220/17, постановах Верховного Суду від 21.01.2025 у справі № 910/19845/23, на які посилається Скаржник. Верховний Суд постанові від 15.11.2022 у справі № 914/917/21, на яку звертає увагу Скаржник, зазначив, що у розумінні норм статті 391 Цивільного кодексу України право власності може бути порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Негаторний позов подається у випадках, коли власник або титульний володілець (в тому числі орендар) має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Отже, в аспекті захисту прав Автокооперативу предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном Автокооперативу до інших осіб про усунення порушень його прав, що перешкоджають йому належним чином користуватися цим майном тим чи іншим способом. При цьому для задоволення вимог достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним своїх правомочностей. З огляду на викладене умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач щодо усунення порушень права власника (володільця). Поряд з цим слід зазначити, що Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 30.07.2019 у справі № 926/3881/17, від 27.03.2024 у справі № 907/66/23 (щодо неврахування змісту яких вказує Позивач при зверненні з касаційною скаргою), від 13.10.2021 у справі № 910/18952/20, від 17.04.2018 у справі № 924/623/16, від 29.08.2019 у справі № 910/551/18, на які акцентує Скаржник, від 17.04.2018 у справі № 924/623/16, від 30.07.2019 у справі № 926/3881/17, від 29.08.2019 у справі № 910/551/18, від 17.09.2024 у справі № 917/827/22 тощо, зазначав, що звернутися з передбаченим наведеною нормою негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем може бути лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Суд зазначає, що титульними володільцями є особи, які здійснюють фактичне володіння майном на підставі правового титулу, що надає їм визначений законом або договором обсяг повноважень щодо такого майна, але не є правом власності. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.09.2025 у справі № 909/952/24. Отже, у розумінні наведених правових висновків під поняттям "власник" у контексті застосування статті 391 Цивільного кодексу України слід розуміти не лише безпосереднього власника речі, а й титульного володільця, який здійснює фактичне володіння нею на правомірних підставах. Судом встановлено, що позивачем направлялися відповідачу чисельні листи щодо звільнення гаражного боксу № [NUMBER] . 22.05.2024 комісією за участю голови кооперативу правління Автокооперативу № 12 було здійснено примусове відкриття гаражного боксу № [NUMBER] із залученням працівників правоохоронних органів, однак пізніше, в травні 2024 року відповідачем було встановлено новий замок до гаражного боксу № [NUMBER] та продовжено користування зазначеним майном, що свідчить про обмежене право користування своїм майном з травня 2024 року по теперішній час. Дані обставини знайшли своє підтвердження в Акті від 31.05.2024. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтями 77, 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)). Судом встановлено, що гаражний бокс № [NUMBER] розташований в Автокооперативі № 13, перебуває на балансі кооперативу, однак в повній мірі реалізувати своє право, зокрема такі його складові як право користування та розпорядження, позивач не має можливості, оскільки спірний гараж наразі проти волі позивача фактично займає та використовує відповідач, який, в свою чергу, не має належним чином оформленого/зареєстрованого права власності на спірний гараж або хоча б речового права на чуже майно (права користування внаслідок оренди тощо). За таких обставин, приймаючи до уваги, що відповідачем не спростовано право позивача на спірне нерухоме майно, і таке право є дійсним дотепер, враховуючи, що у позивача є об`єктивні складнощі та перешкоди в отриманні доступу до належного йому гаражу, а можливість усунення цих складнощів та перешкод залежить від саме відповідача, суд приходить до висновку про правомірність, обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог, а отже і необхідність їх задоволення в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Інші доводи відповідача висновків суду не спростовують, не можуть бути визнані підставою для відмови у задоволенні позову. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу. Позивач у поданому позові просить стягнути із відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу. За п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 751/3840/15-ц від 20.09.2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Так, у матеріалах справи міститься Договір про надання правничої (правничої) допомоги №18-Д від 21 квітня 2025 року, що укладений між адвокатом Дяковським О.С. та Автокооперативом №12 по будівництву та експлуатації гаражів (стоянок) для зберігання транспортних засобів, що знаходяться в особистій власності громадян; Додаткова угода №1 до Договору про надання правничої допомоги №18-Д від 21 квітня 2025 року, якою сторони погодили, фіксована сума гонорару становить 6 000 грн., Акт № 03/25 прийому-передачі наданих послуг від 23.09.2025, відповідно до якого загальна вартість гонорару дорівнює 6 000 грн., фінансові документи про оплату послуг. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справах «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Так, учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом. Тобто саме зацікавлена сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 465/3458/15-ц (провадження № 61-19582св20), від 09 листопада 2021 року у справі № 759/14346/16 (провадження № 61-12783св21). Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 06грудня 2019 року у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19. Надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат позивачем на професійну правничу допомогу, врахувавши заперечення відповідача, але не визнавши їх обґрунтованими, суд доходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 6 000,00 грн. витрат на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved