Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі ТОВ «Споживчий центр», Товариство) звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивовано тим, що 12 вересня 2024 року ТОВ «Споживчий Центр» та [PERSON] уклали кредитний договір № 12.09.2024-100001209. Відповідно до умов договору [PERSON] було надано кредит у розмірі 7000 грн. строком на 140 днів, а відповідач зобов`язався вчасно повернути кредит до 29.01.2025 року, а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі 1,0 % за кожен день користування коштами. Позичальник свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість у загальному розмірі 21700 грн, у тому числі заборгованість за кредитом у розмірі 7000 грн, заборгованість за процентами в розмірі 9800 грн, комісія 1400 грн. неустойка в розмірі 3500 грн. та понесені витрати на сплату судового збору, в розмірі 2422 грн 40 коп. Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідача в повному обсязі. Ухвалою суду від 20 серпня 2025 року відкрито провадження по справі та справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 23 жовтня 2025 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач просив відмовити у позові. В обґрунтування відзиву відповідач вказував, що позивач не довів факт надання грошових коштів, не надав детальний розрахунок заборгованості, відсутній оригінали кредитного договору та графіку погашення кредитних коштів, позивачем не доведений факт отримання ним права вимоги до відповідача за кредитним договором. 03 листопада 2025 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, представник позивача зазначив, що між ТОВ «Споживчий Центр» та відповідачем було укладено кредитний договір в електронній формі, який був підписаний за допомогою одноразового ідентифікатора, який було надіслано у смс - повідомленні на номер, вказаний відповідачем як фінансовий. Видача коштів відповідачу підтверджується квитанцією від 12.09.2024 року, яка є первинним платіжним документом, грошові кошти були перераховані відповідачу на картковий рахунок, номер якого зазначено ним у кредитному договорі. Розмір процентної ставки відповідає розміру визначеному Законом України «Про споживче кредитування». Заперечуючи проти розрахунку заборгованості, відповідачем не надає власного розрахунку, який би спростовував розрахунок заборгованості наданий позивачем. В судове засіданні представник позивача не з`явився, в матеріалах справи міститься заява, в якій він просив розгляд справи здійснювати у відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи є заява, в якій він просив розгляд справи здійснювати у його відсутності та враховувати його позицію, викладену у відзиві на позов. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково із таких підстав. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що 12.09.2024 року між сторонами був укладений кредитний договір № 12.09.2024-100001209. Відповідно до вказаного договору ТОВ «Споживчий центр» зобов`язалося надати та надало відповідачу кредит у розмірі 7000 грн з загальним строком користування коштами протягом 140 днів з дня надання, а відповідач зобов`язався вчасно повернути кредит до 29.01.2025 року, а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі 1,0 % за кожен день користування коштами. Кредитний договір укладено шляхом отримання/ознайомлення відповідача з Пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії) від 12.09.2024 р. та подання відповідачем Заявки кредитного договору № 12.09.2024-100001209 (кредитної лінії) від 12.09.2024 р., надсилання відповідачем Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №12.09.2024100001209 (кредитної лінії) від 12.09.2024 р. Таким чином, було укладено кредитний договір №12.09.2024-100001209 від 12.09.2024 р. у електронній формі, що відповідно до норм чинного законодавства прирівнюється до письмової. Стороною позивача документи, що складають кредитний договір підписувались електронним підписом. Стороною відповідача документи, що складають кредитний договір, підписувались за допомогою одноразового ідентифікатора, який було надіслано у смс-повідомленні на номер, вказаний останнім, як фінансовий - 0939838286. Відтак, відповідачем та позивачем було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов правочину (кредитного договору), та підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором Е289. Видача кредитних коштів відповідачу підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 28.07.2025 року № 18-2807, відповідно до якої грошові кошти в сумі 7000 грн. були перераховані на карту [NUMBER] , призначення платежі кредитний договір № 12.09.2024-100001209. Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 ЦК України). Згідно вимог частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. В силу частину 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. З матеріалів справи вбачається, що договір про споживчий кредит № 12.09.2024-100001209 від 12.09.2024 року був вчинений сторонами в електронній формі. Тому на нього поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Згідно пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Статтею 11 цього ж суду передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарськими кодексами України, а також іншими актами законодавства. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»). Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відзиві на позовну заяву, який подав відповідач, останній не заперечував факт укладання договору 12.09.2024 року, але посилався на відсутність доказів наявності у нього заборгованості та отримання ним грошових коштів. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням викладених вище встановлених судами обставин справи, положень закону, а саме, що кредитний договір 12.09.2024 року укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора після верифікації особи позичальника кредитором, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківський рахунок (картку), який відповідачу не належить, суд приходить до висновку про доведеність факту його укладання та отримання відповідачем [PERSON] у розпорядження кредитних коштів. Такі висновки ґрунтуються на правових позиціях, викладених Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22). Щодо аргументів відзиву на позовну заяву про недоведеність факту отримання кредитних коштів відповідачем. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не надавав доказів укладення договору від його імені іншою особою за відсутності його волевиявлення. Так, як встановив суд, договір був укладений дистанційно, в електронній формі. Відповідно до статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг. За умовою вказаного договору відповідач отримав грошові кошти шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок (пункт 4.1 Договору). Виконання кредитодавцем свого обов`язку щодо передання коштів на умовах кредиту підтверджено довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 28.07.2025 року № 18-2807, відповідно до якої грошові кошти в сумі 7000 грн. були перераховані на карту [NUMBER] , призначення платежі кредитний договір № 12.09.2024-100001209. Наявні у справі докази суд вважає належними та достатніми для висновку про отримання від ТОВ «Споживчий центр» Щепанівським Ю.Р. 12.09.2024 року кредитних коштів, а доводи зазначені у відзиві про їх недопустимість суд відхиляє, оскільки наведені відповідачем аргументи невідповідності платіжних документів нормативним актам не свідчать про невиконання кредитодавцем свого обов`язку щодо надання кредиту, а відповідач не спростував, що спірні кредитні кошти ним отримані. Щодо розрахунку позивачем заборгованості та стягнення нарахованих процентів за користування кредитними коштами. Суд вважає наведений Товариством розрахунок обґрунтованим та відхиляє доводи які зазначені у відзиві про те, що розрахунок заборгованості не підтверджується належними доказами. Згідно пункту 2. Договору сума (загальний розмір) кредиту становить 7000,00 грн. Відповідно до пункту 3 Договору кредит надається строком на 140 днів з кінцевою датою повернення кредиту 29.01.2025 року. Денна процента ставка за договором розрахована згідно ч. 4 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», виходячи з умов кредитного договору. Проценти за користування кредитом нараховані в межах строку дії договору з 12 вересня 2024 року по 29 січня 2025 рік. Що стосується комісії за обслуговування кредитної заборгованості, яка передбачена п. 7 кредитного договору (а.с.18), то суд вважає за необхідним зазначити наступне. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Отже, чинним законодавством України кредитодавцю надано право отримувати плату за обслуговування кредиту, оскільки таке право прямо передбачено Законом України «Про споживче кредитування». Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право кредитодавцю встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21). Що стосується нарахування неустойки, то в цій частині слід зазначити наступне. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23 вказав, що з аналізу положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень та ст.ст.1046,1049,1050,1054 ЦК України слід дійти висновку про те, що на кредитний договір розповсюджується дія п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Зважаючи на наведене, законодавцем звільнено позичальників від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦПК України, а також сплати неустойки (штрафу, пені) та від інших платежів за прострочення виконання зобов`язань за договором, які були нараховані у період дії в Україні воєнного стану, тобто з 24 лютого 2022 року, та такі нарахування підлягають списанню. За встановленого, нарахована позивачем неустойка (пеня) не підлягає стягненню. Відповідно до статей 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен достроково повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Отже, суд вважає, що належними та допустимими доказами у справі підтверджені факти укладання кредитного договору між ТОВ «Споживчий Центр» та [PERSON] у передбаченій законом формі, виконання кредитором умов договору щодо надання позичальнику кредитних коштів та невиконання останнім зобов`язань з повернення цих коштів разом із нарахованими відповідно до умов договору процентами за користування кредитними коштами та комісією, що є підставою для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором на користь позивача у розмірі 18 200 грн, у тому числі заборгованість за кредитом у розмірі 7000 грн, заборгованість за процентами в розмірі 9800 грн, заборгованості по комісії 1400 грн. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи ступінь задоволення позовних вимог (84 %), з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати (судовий збір) в розмірі 2034,82 грн.

Outcome: partial