Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

13.10.2025 року [PERSON] звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із вказаним позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] заборгованість за усним договором позики у розмірі 3 490,00 грн, інфляційні витрати у розмірі 241,22 грн., 3% річних у розмірі 49,32 грн., моральну шкоду - 10 000,00 грн., а також витрати по сплаті судового збору 2 422,40 грн. В обґрунтування заявлених вимог вказано, що 03.04.2025 року [PERSON] звернулася до позивача з проханням допомогти дістати суму у розмірі 9 тисяч гривень задля оплати квартири. На вказане прохання позивач надав посилання на додаток «ПУМБ» та пояснив, як можна оформити кредитний договір. В подальшому, відповідач повідомила, що з невідомих їй причин фінансова установа не надала потрібну суму. 03.04.2025 року позивач зняв готівку з кредитної картки «ВСЕ МОЖУ» АТ «ПУМБ» у розмірі 9 000,00 грн. відповідно до умов кредитного договору №200342073191. Отримані кошти були передані Відповідачу у готівковій формі. Відповідач зобов`язалася повернути 9 940 гривень (включно з 940 грн - відсотки за користування кредитом) до 21 квітня 2025 року. Таким чином було укладено усний договір позики між сторонами. Проте відповідач виконала своє зобов`язання частково: 05.04.2025 року було повернуто 300 грн. готівкою, 23.04.2025 року 200 грн готівкою, 24.04.2025 року - 300 грн. готівкою, 29.04.2025 року 150 грн. готівкою, 16.05.2025 року 500 грн. шляхом переказу на карту, 29.07.2025 року 3000 грн. шляхом переказу на карту, 31.07.2025 року - 2000 грн. шляхом переказу на карту, а загалом було повернуто 6 450,00 грн. Тобто неповернена відповідачем сума грошових коштів становить 3 490,00 грн. Також, у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦПК України позивач просить стягнути інфляційні витрати у розмірі 241,22 грн., 3% річних у розмірі 49,32 грн. У підсумку, невиконання відповідачем свого зобов`язання щодо повернення суми грошових коштів, переданих йому в позику в усній формі, позивач був позбавлений можливості вчасно виконати власні кредитні зобов`язання перед фінансовою установою, у якій взяв споживчий кредит. Затримка з боку відповідача щодо повернення суми позики призвела до нарахування штрафних санкцій, що значно збільшило розмір боргу перед банком. Унаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за усним договором позики, позивач опинився в складній життєвій ситуації. На момент передачі грошових коштів у розмірі 9000 грн позивач сам отримав зазначену суму в кредит від фінансової установи, отже, ніс обов`язок щомісячно повертати позику. Порушення відповідачем строків повернення боргу призвело до того, що позивач не мав можливості обслуговувати кредит належним чином. Внаслідок прострочення позивачу нараховувались штрафи, а також здійснювався психологічний тиск з боку представників кредитора: регулярні телефонні дзвінки, повідомлення. На цьому тлі психоемоційний стан позивача суттєво погіршився, він почав відчувати тривожність, безсоння, депресивні прояви, емоційну нестабільність. У зв`язку з цим позивач звернувся за допомогою до лікаря-психіатра, де йому було призначено курс лікування та медикаменти. У стані сильного психічного виснаження, викликаного тривалим стресом і відчуттям безвиході, позивач вжив велику кількість препаратів, що спричинило госпіталізацію. Вказані події завдали позивачу значної моральної шкоди, яка виразилася не лише в емоційних стражданнях, постійному почутті страху та приниження, але й у реальному погіршенні психічного здоров`я та фізичному стані. Позивач змушений обмежити соціальне життя, зазнав додаткових витрат на лікування, втрату працездатності на певний період, що ускладнило його матеріальне становище ще більше. Такі дії з боку відповідача є безпосередньою причиною моральних та фізичних страждань позивача. З урахуванням наведеного, а також на підставі ст. 23, 1167 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 03.11.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін призначено судове засідання. Позивач в судове засідання не з`явився, при цьому в прохальній частині позовної заяви розгляд справи просив проводити за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явилась, при цьому надала до суду заяву в якій позовні вимоги визнала та не заперечувала щодо їх задоволення. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного. Судом встановлено, 06.03.2025 року [PERSON] звернувся до АТ «ПУМБ» із заявкою №200342073191 на приєднання до Договору комплесного банківського обслуговування фізичних осіб в якій просив відкрити йому поточний рахунок зі встановленням кредитного ліміту у сумі 30 000,00 грн. Як зазначив у своїй позовні заяві позивач, та це не заперечувалась відповідачем, відкриття поточний рахунок зі встановленням кредитного ліміту здійснювалось задля надання відповідачу [PERSON] , на підставі усного договору, грошових коштів у розмірі 9 000,00 грн., які остання зобов`язалась повернути. Факт отримання вказаних грошових коштів відповідачем, також не заперечувалось. Як стверджує позивач, відповідач виконала своє зобов`язання частково: 05.04.2025 року було повернуто 300 грн. готівкою, 23.04.2025 року 200 грн готівкою, 24.04.2025 року - 300 грн. готівкою 29.04.2025 року 150 грн. готівкою, 16.05.2025 року 500 грн. шляхом переказу на карту, 29.07.2025 року 3000 грн. шляхом переказу на карту, 31.07.2025 року - 2000 грн. шляхом переказу на карту, а загалом було повернуто 6 450,00 грн. Тобто неповернена відповідачем сума грошових коштів становить 3 490,00 грн. До матеріалів справи долучено скріншоти листування в месенджері «Telegram» з абонентом «Т», номер мобільного телефону - [NUMBER] , який, за твердженням позивача, належить відповідачу, що останньою не заперечувалося. З аналізу змісту зазначеного листування судом встановлено, що між сторонами велася переписка з приводу наявних боргових зобов`язань відповідача, при цьому відповідач факту існування боргу не спростовує, а навпаки надає пояснення щодо причин прострочення виконання зобов`язань. Отже, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] склалися договірні правовідносини зі взаємними правами та обов`язками на підставі усного договору позики грошових коштів. Згідно з ч. ч. 1, 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 218 ЦК України якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Таким чином, з урахуванням того, що укладення договору позики на суму 9 000 грн не вимагало обов`язкового дотримання письмової форми, а також з огляду на те, що одна зі сторін виконала взяті на себе зобов`язання, а інша сторона їх прийняла, суд приходить до висновку про дійсність укладеного між сторонами усного договору позики. Згідно статей 1046-1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. У статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі усного договору передав відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 9 000,00 грн, які відповідач зобов`язалася повернути, однак своє зобов`язання виконала лише частково. За таких обставин вимоги про стягнення з [PERSON] грошових коштів у розмірі 3 490,00 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, з урахуванням положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат у розмірі 241,22 грн. та 3% річних у розмірі 49,32 грн. Правильність розрахунку заборгованість відповідачем не спростована, а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. суд зазначає наступне. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказав, що внаслідок невиконання відповідачем зобов`язання з повернення грошових коштів, переданих у позику за усним договором, він був позбавлений можливості своєчасно виконувати власні кредитні зобов`язання перед фінансовою установою, що призвело до нарахування штрафних санкцій та погіршення його матеріального становища. Позивач зазначив, що тривале прострочення з боку відповідача спричинило значне психоемоційне напруження, погіршення стану здоров`я, необхідність звернення за медичною допомогою та лікування, що, на його думку, завдало йому моральної шкоди. У зв`язку з цим, посилаючись на ст. 23, 1167 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. На підтвердження вказаних обставин до матеріалів справи долучено копію виписки із медичної карти стаціонарного хворого №3643878 з якої вбачається, що [PERSON] діагностовано хронічний панкреатит на стадії загострення, передозування «ламотрином». Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно з ч. 3, 5 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1, 3 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, у тому числі внаслідок неправомірних дій щодо неї або членів її сім`ї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого. У разі вирішення спору судом розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються моральні втрати особи, що призвели до порушення її нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Також враховуються обставини, що призвели до погіршення або позбавлення можливості реалізації особою своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода відшкодовується потерпілому (позивачеві) одноразовим платежем, а також іншим майном або в інший спосіб. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт її заподіяння. Сам по собі факт несвоєчасного повернення грошових коштів не є безумовною підставою для висновку про завдання позивачу моральної шкоди. При цьому за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідач несе відповідальність, передбачену статтею 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається: у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку. Тобто, звертаючись до суду позивач мав заплатити судовий збір, виходячи з розрахунку: 13 780,54 (ціна позову) * 1%), але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1 211,20 грн. Звертаючись до суду, позивач сплатив судовий збір у розмірі 2 422,20 грн., тобто з переплатою у сумі 1 211,20 грн. Суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача переплаченого позивачем судового збору, оскільки у разі помилкової або надмірної сплати судового збору його повернення здійснюється у встановленому законом порядку, шляхом звернення до відповідних органів, а не за рахунок відповідача у даній справі. Таким чином, оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 332,30 грн., виходячи з розрахунку: розмір задоволених позовних вимог 3 780,54 грн. * 1 211,20 грн. сума судового збору, який підлягав сплаті / 13 780,54 грн.

Outcome: partial