Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

І. Описова частина 1.1. Короткий виклад позиції позивача та відповідача У грудні 2025 року до Соснівського районного суду м. Черкас надійшла позовна заява ТОВ «ФК Єврокредит» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач зазначає, що 10.03.2021 між АТ «МЕГАБАНК» та відповідачем укладено заяву-договір № TDB.2021.0007.5952 (картковий продукт todobank) про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування, за яким банком встановлено відновлювальну кредитну лінію, і відповідач користувався кредитними коштами. За твердженням позивача, відповідач належним чином зобов`язання не виконав, унаслідок чого станом на 03.09.2024 утворилась заборгованість: 10 156,85 грн - за кредитом та 17 950,00 грн - за відсотками, усього 28 106,85 грн. При цьому зазначено, що після 03.09.2024 додаткові нарахування не здійснювались, умови договору в односторонньому порядку не змінювалися. Також позивач посилається на перехід права вимоги: спочатку від АТ «Мегабанк» до ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» за договором відступлення прав вимоги № GL1N426240 від 03.09.2024, а надалі - до ТОВ «ФК Єврокредит» за договором відступлення прав вимоги № 1/12 від 27.12.2024. У позовних вимогах позивач просить розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження (за наявними матеріалами), а також стягнути з відповідача 28 106,85 грн заборгованості (кредит і відсотки) та судові витрати, зокрема судовий збір 2 422,40 грн і витрати на правничу допомогу 11 200,00 грн. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. 1.2. Рух справи в суді та процесуальні рішення Позовна заява «ФК Єврокредит» 09.12.2025 надійшла до Соснівського районного суду м. Черкаси. Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.12.2025 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Суд 23.01.2026 перейшов до стадії ухвалення рішення. 1.3. Позиція сторін у судовому засіданні Представник позивача в судове засідання не з`явився, зазначивши у позовній заяві про те, що просить проводити судові засідання без участі представника позивача. Відповідач [PERSON] не заперечував проти наведених у позовній заяві обставин укладення кредитного договору та наявності заборгованості. Водночас указав, що наявність заборгованості пов`язана з тим, що він не зміг її погасити через ліквідацію АТ «Мегабанк». ІІ. Мотивувальна частина рішення 2.1. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, оцінка суду Судом встановлено, що 10.03.2021 між Акціонерним товариством «Мегабанк» та [PERSON] укладено заяву-договір № TDB.2021.0007.5952 про приєднання до договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб щодо карткових продуктів todobank (далі Кредитний договір), який складається з публічної частини договору, яким є договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб щодо карткових продуктів todobank з додатками, розміщений у місці інформування клієнта та на сайті АТ «Мегабанк»: www.megabank.ua та в мережі інтернет www.todobank.com, та індивідуальної частини, якою є вказана заява - договір. Відповідно до п. 2 розділу «запевнення та умови» кредитного договору, банк на підставі отриманої від клієнта заяви, відкрив поточний рахунок у гривні, що обслуговується за дебетово-кредитною схемою, та поточні рахунки у доларах США та у євро, що обслуговуються за дебетовою схемою, та видав платіжну картку міжнародної платіжної системи. Факт отримання Клієнтом картки та її номер зафіксовано у заключному розділі кредитного договору. На поточний рахунок у гривні банк надав клієнту кредит, встановивши доступний ліміт кредитної лінії у межах максимального ліміту кредитної лінії, що встановлений у п. 4 розділу «запевнення та умови» кредитного договору. Клієнт здійснював користування грошовими коштами доступного ліміту кредитної лінії, що відображено у виписках з його рахунку. Однак, свої зобов`язання за кредитним договором щодо повернення заборгованості та сплати відсотків за користування кредитною лінією відповідач не виконав. Згідно з виписками по рахунку позичальника станом на 03.09.2024 року у позичальника сформувалась заборгованість перед банком у розмірі 28 106,85 грн, що складається із: заборгованості за кредитом 10 156,85 грн., заборгованості зі сплати відсотків 17 950,00 грн. 03.09.2024 року відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № GFD001-UA-20240618-01260 від 09.07.2024 року, між Акціонерним товариством «Мегабанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Мустанг Фінанс» укладений договір № GL1N426240 про відступлення прав вимоги. Пунктом 2 договору № GL1N426240 передбачено, що після набуття новим кредитором прав вимоги, новий кредитор має право на власний розсуд відступати (продавати, здійснювати наступне відступлення) такі права вимоги повністю або в частині третім особам в порядку, встановленому чинним законодавством України. Користуючись даним правом товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Мустанг Фінанс» 27.12.2024 року уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК ЄВРОКРЕДИТ» Договір № 1/12 про відступлення прав вимоги. За приписами п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з диспозицією ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Отже, суд встановив, що позивач як новий кредитор набув право вимоги до відповідача за кредитним договором № TDB.2021.0007.5952 від 10.03.2021 на підставі договору про відступлення прав вимоги № 1/12 від 27.12.2024. Одночасно суд бере до уваги правовий висновок, наведений у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 278/1679/13 про те, що факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання жодному з кредиторів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. Частина 1, 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частинами 1, 2 ст.1056-1ЦК України визначено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Статті 527, 530 ЦК України визначають, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Таким чином, із дослідженого безпосередньо в судовому засіданні кредитного договору № TDB.2021.0007.5952 від 10.03.2021 у формі заяви-договору, суд встановив, що його сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано такий кредит, строк та умови його надання, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору на відповідних умовах шляхом підписання договору власноручним підписом. Згідно з ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідач в судовому засіданні визнав наявність заборгованості, зазначивши, що не міг її погасити через ліквідацію банку та припинення функціонування відповідного банківського додатку. Оцінюючи зазначені доводи відповідача, суд виходить з того, що ліквідація банку як кредитора не припиняє грошового зобов`язання позичальника та сама по собі не звільняє його від обов`язку повернути кредит і сплатити проценти. Такі обставини можуть мати значення лише за наявності належних доказів того, що відповідач вживав реальних дій для належного виконання (звертався за реквізитами, здійснював платіж, пропонував виконання), однак кредитор (уповноважена особа/правонаступник) безпідставно ухилявся від прийняття виконання, що могло б свідчити про прострочення кредитора та впливати на обсяг відповідальності. Верховний Суд у подібних правовідносинах зазначав, що неповідомлення боржника про зміну реквізитів, у тому числі у зв`язку з процедурою ліквідації банку, може впливати на визначення розміру боргу, однак не є підставою для відмови у стягненні та не звільняє боржника від виконання зобов`язання загалом (див. постанову Верхового Суду від 13.03.2019 у справі № 338/75/16-ц). Неповідомлення про змінені реквізити саме по собі не означає прострочення кредитора, а за наявності об`єктивних перешкод для здійснення платежу боржник не позбавлений права виконати грошове зобов`язання шляхом внесення суми боргу в депозит нотаріуса чи в інший передбачений законом спосіб, що прямо передбачено статтею 537 ЦК України. Оскільки відповідач не надав суду доказів вчинення будь-яких дій, спрямованих на належне виконання зобов`язання, у тому числі здійснення платежів або внесення коштів у депозит, його пояснення про неможливість погашення через ліквідацію банку суд оцінює як суб`єктивну причину несплати, яка не спростовує факту прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, зважаючи на те, що [PERSON] не виконав в повному обсязі грошове зобов`язання щодо повернення суми кредиту як первинному кредитодавцю АТ «Мегабанк», так і його правонаступникам у спірних правовідносинах: ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» та ТОВ «ФК «Єврокредит», тому суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення із відповідача 10 156,85 грн у рахунок погашення заборгованості за основною сумою кредиту та 17 950,00 грн у рахунок погашення заборгованості за відсотками, підлягає задоволенню. 2.2. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Вирішуючи питання про відшкодування позивачеві судових витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду цієї справи, суд враховує вимоги ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України, якими передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З аналізу цих положень процесуального права суд робить висновок, що на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу необхідно суду надати такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 зробила правовий висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Із досліджених судом матеріалів справи встановлено, що позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано копії таких документів: 1) договору про надання правничої допомоги №1/07 від 01.07.2025, укладений між ТОВ «ФК Єврокредит» та адвокатським об`єднанням «Альянс ДЛС»; 2) реєстру боржників від 21.07.2025, зі змісту якого суд встановив, що на виконання умов п. 2.1 договору № 1/07 ТОВ «ФК Єврокредит» передало, а АО «Альянс ДЛС» отримало в роботу заборгованість [PERSON] за кредитним договором № TDB.2021.0007.5952; 3) акту приймання-передачі послуг з правничої допомоги № 12108433 від 14.08.2025, в якому міститься перелік наданих правових послуг; 4) свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Журавльова С.Г.; 5) ордер на надання правничої допомоги. Суд констатує, що позивачем надано належні та допустимі докази щодо наданої правничої допомоги та її вартості. Разом із тим, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved