Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

До суду надійшла позовна заява від представника позивача Пашківської Белелі Тетяни Валеріївни (далі Позивач) до Оратівської селищної ради (далі Відповідач),Третя особа: Комунальне некомерційне підприємство «Оратівська лікарня планового лікування» Оратівської селищної ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що рішенням Оратівської селищної ради №2392 від 10.12.2024 «Про службове розслідування» було призначено службове розслідування, на період якого позивача відсторонено від виконання посадових обов`язків директора КНП «Оратівська ЛПЛ». Відсторонення тривало з 11 грудня 2024 року по 10 лютого 2025 року. Рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 08 травня 2025 року у справі №141/840/24 встановлено протиправність та скасовано в частині відсторонення позивача Пашківської [PERSON] від виконання посадових обов`язків директора КНП «Оратівська ЛПЛ» рішення Оратівської селищної ради №2392 від 10.12.2024 «Про службове розслідування». Таким чином позивача у період з 11 грудня 2024 року по 10 лютого 2025 року було протиправно відсторонено від виконання посадових обов`язків директора КНП «Оратівська ЛПЛ». За цей період позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 130713,88 грн. В подальшому рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 10 червня 2025 року у справі №141/224/25 визнано протиправним та скасовано рішення Оратівської селищної ради №2500 від 28 лютого 2025 року «Про припинення контракту»; визнано протиправним та скасовано розпорядження Оратівської селищної ради №49 ОС від 06 березня 2025 року «Про звільнення з займаної посади директора КНП «Оратівська ЛПЛ» Оратівської селищної ради Пашківської [PERSON] »; поновлено [PERSON] на посаді директора КНП «Оратівська ЛПЛ» Оратівської селищної ради з 07 березня 2025 року. Таким чином судом було встановлено, що Оратівська селищна рада протиправно звільнила Пашківську [PERSON] . За вищенаведених обставин позивач просить стягнути з відповідача в якості відшкодування моральної шкоди за незаконне відсторонення від виконання посадових обов`язків директора КНП «Оратівська ЛПЛ» Оратівської селищної ради кошти у розмірі 140112,00 грн. та в якості відшкодування моральної шкоди за незаконне звільнення з посади директора КНП «Оратівська ЛПЛ» Оратівської селищної ради кошти у розмірі 280224,00 грн, що разом становить 420336,00 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача понесені судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 6305,04 грн, витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 40000,00 грн та витрат на проведення експертизи в розмірі 15000,00 грн. В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі. Представник відповідача Оратівської селищної ради в судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій просить розглянути справу без участі Представника відповідача. Крім цього представник відповідача подав відзив, в якому зазначив, що визнає позовні вимоги частково щодо стягнення на користь позивача заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 56213,77 грн, в решті позовних вимог просить відмовити. Висновок експерта № 2025/10/20 вважає недопустимим і просить не брати його до уваги. Згідно з ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні ним правовідносини: 17 серпня 2023 року [PERSON] та Оратівська селищна рада уклали контракт про призначення Пашківської [PERSON] на посаду директора комунального некомерційного підприємства «Оратівська лікарня планового лікування» Оратівської селищної ради. Як вбачається з рішення 70 сесії 8 скликання Оратівської селищної ради №2392 «Про службове розслідування» від 10.12.2024, вирішено призначити та провести службове розслідування з встановленим строком з 11.12.2024 по 10.02.2025. Згідно з п. 5 вищенаведеного рішення, на період проведення службового розслідування вирішено відсторонити директора КНП «Оратівська ЛПЛ» Пашківську [PERSON] від виконання посадових обов`язків директора. Відповідно до рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 08.05.2025 у справі №141/840/24, яке набрало законної сили 13 червня 2025 року, судом визнано протиправним та скасовано п. 5 рішення 70 сесії 8 скликання Оратівської селищної ради №2392 «Про службове розслідування» від 10.12.2024 в частині відсторонення Пашківської [PERSON] від виконання посадових обов`язків директора КНП «Оратівська ЛПЛ». З рішення позачергової 75 сесії 8 скликання Оратівської селищної ради № 2500 «Про припинення контракту» від 28.02.2025 вбачається, що Оратівською селищною радою вирішено розірвати достроково контракт з директором комунального некомерційного підприємства «Оратівська лікарня планового лікування» Оратівської селищної ради від 17.08.2023 Пашківською [PERSON] ; припинити трудовий договір з Пашківською [PERSON] на підставі п. 8 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Розпорядженням Оратівської селищної ради №49-ОС від 06.03.2025 Пашківську [PERSON] звільнено з посади директора комунального некомерційного підприємства «Оратівська лікарня планового лікування» Оратівської селищної ради 06 березня 2025 року на підставі п.8 ст. 36 Кодексу законів про працю України з підстав передбачених контрактом, відповідно до рішення позачергової 75 сесії Оратівської селищної ради 8 скликання «Про припинення контракту» № 2500 від 28.02.2025. Рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 10.06.2025 у справі № 141/224/25 визнано протиправним та скасовано рішення 75 (позачергової) сесії 8 скликання Оратівської селищної ради № 2500 від 28 лютого 2925 року «Про припинення контракту»; визнано протиправним та скасовано розпорядження Оратівської селищної ради №49-ОС від 06 березня 2025 року «Про звільнення з займаної посади директора Комунального некомерційного підприємства «Оратівська лікарня планового лікування» Оратівської селищної ради Пашківської [PERSON] »; поновлено Пашківську [PERSON] на посаді директора Комунального некомерційного підприємства «Оратівська лікарня планового лікування» Оратівіської селищної ради з 07 березня 2025 року. Згідно із ч.1 ст.3 та ст. 4 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України, роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Таким чином, у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу (висновок, викладений у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19). При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (п. п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»). Відповідно до абз.4, 5, 8 пункту 2 цього Порядку, у випадку розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку. Згідно з п.4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються заробітна плата на роботі за сумісництвом , а також виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. На обґрунтування заявленої вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 11 грудня 2024 року по 10 лютого 2025 року позивач подав розрахунок середнього заробітку, який, однак, здійснено з порушенням порядку обчислення середньої заробітної плати, визначеного положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100, а саме, позивачем обрано невірний розрахунковий період, а розрахунок здійснюється з урахуванням виплат, які не мають враховуватись. У зв`язку з цим поданий позивачем розрахунок не може бути визнаний належним та допустимим доказом. Водночас відповідачем у відзиві на позов наведено розрахунок середнього заробітку за вказаний період, здійснений з дотриманням вимог Порядку, виходячи з розміру посадового окладу позивача станом на листопад 2024 р. в розмірі 26829,30 грн, який позивач не спростовував. Здійснення розрахунку виходячи зі встановленого позивачу в п.15 Контракту з директором комунального некомерційного підприємства «Оратівська ЛПЛ» Оратівської селищної ради від 17.08.2023 посадового окладу пов`язано з тим, що з 30 травня 2024 р. позивач не працювала, перебуваючи у відпустці по вагітності та пологам, тобто у розрахунковому періоді не отримувала заробітну плату, що підтверджує позивач у позовній заяві. З огляду на викладене суд, дослідивши обставини справи та надані докази, оцінивши їх у сукупності, а також взявши до уваги здійснений представником відповідача розрахунок, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 56213,77 грн. Щодо вимог позивача з відшкодування моральної шкоди суд зазначає. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, що полягало у незаконному відстороненні позивача від виконання посадових обов`язків, а в подальшому незаконному звільненні позивача із займаної посади, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 05 червня 2020 року у справі № 711/2765/16-ц. Згідно із роз`ясненнями у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами і доповненнями) під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Разом з тим, враховуючи, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі N752/17832/14-ц дійшла висновку, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. На обґрунтування розміру заявленої моральної шкоди позивачем було подано висновок експерта №2025/10/20 судової експертизи моральної шкоди підекспертної, у якому визначено грошовий еквівалент моральних страждань, яких, за твердженням позивача, вона зазнала у зв`язку з відстороненням від виконання посадових обов`язків та звільненням. Відповідно до висновку позивачу завдана моральна шкода внаслідок протиправного відсторонення із посади директора КНП «Оратівська лікарня планового лікування» у період з 11 грудня 2024 року по 10 лютого 2025 року в розмірі 140112,00 грн в цінах на 01.01.2025, та внаслідок звільнення, що мало місце 06 березня 2025 року із подальшим поновленням на роботу в судовому порядку, в розмірі 280224,00 грн в цінах на 01.01.2025. Згідно з частиною третьою статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Отже, рішення суду не може ґрунтуватись виключно на висновку експертизи, а має враховувати всі обставини справи в сукупності, встановлені під час її розгляду. До наданого позивачем висновку суд ставиться критично. Експертний висновок являє собою опис психоемоційного стану позивача, який встановлювався виключно шляхом дистанційного тестування, проведеного через кілька місяців після подій, чий вплив на позивача досліджується, без особистого спілкування експерта з підекспертною особою і вивчення відповідної документації, що суперечить пунктам 6.9-6.11 розділу VI Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998 р. При цьому результати окремих тестів є суперечливими і такими, що викликають сумніви. Висновки щодо погіршення фізичного та психоемоційного здоров`я позивача не підтверджені належними та допустимими доказами, і, очевидно, ґрунтуються виключно на словах позивача. Зокрема, у матеріалах експертного дослідження не зазначені медичні документи (довідки, висновки лікарів, результати обстежень), які б підтверджували погіршення стану здоров`я позивача або наявність у неї психічних чи психосоматичних розладів, зазначених у висновку експерта. До матеріалів справи такі документи також не долучені, окрім копій медичних висновків № СС64-5МХХ-КЕАС-2К2К від 10.02.2025, №РНЕЕ-Х5ХВ-С5КС-ВЕ83 від 22.02.2025 та № 3762-К464-5ММХ-К9ТК від 28.02.2025, з яких неможливо встановити особу, щодо якої ці висновки сформовано, і захворювання, з приводу яких вони сформовані. З застосованої у висновку експертизи формули вбачається, що експертом розмір компенсації моральної шкоди визначався за таблицею відносних одиниць презюмованої моральної шкоди внаслідок протиправних дій. Однак чинне законодавство України не містить поняття «презюмована моральна шкода». Розмір цієї «презюмованої шкоди» нічим не обґрунтований, механізм його визначення незрозумілий. Висновок лише посилається на Методику проведення судової експертизи моральної шкоди № 14.1.75, але у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 372/4399/15-ц, Верховний Суд зазначив, що 29 січня 2016 року рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України зазначена методика була виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз. Отже, посилання у висновку експертизи на зазначену Методику без будь-яких обґрунтувань є неприпустимим і викликає сумніви у правильності та обґрунтованості висновків експертизи. З урахуванням викладеного, суд не враховує поданий позивачем експертний висновок для підтвердження розміру моральної шкоди. Водночас судом встановлено факт незаконного відсторонення від виконання посадових обов`язків та факт незаконного звільнення з посади, що є порушенням її трудових прав та саме по собі є психотравмуючою подією, яка має наслідком моральні страждання, пов`язані з переживаннями, образою та необхідністю захисту своїх прав у судовому порядку. Таким чином, суд дійшов висновку, що моральна шкода позивачу була завдана. В той же час суд враховує, що позивач фактично виконувала обов`язки директора КНП «Оратівська лікарня планового лікування» лише протягом кількох місяців, безпосередньо перед відстороненням її від виконанням обов`язків перебувала у відпустці по вагітності і пологам, продовжувала працювати в лікарні за сумісництвом, а з 08.07.2025 працює на посаді лікаря-терапевта в ПП «Ортопедсервісцентр», що підтверджується довідкою №12 від 16.01.2026, виданою ПП «Ортопедсервісцентр.. Зазначені факти викликають сумніви у наведених у позовній заяві твердженнях щодо того, що відсторонення позивача від виконання обов`язків і подальше звільнення підірвали її авторитет та призвели до залучення значних ресурсів для відновлення необхідного, значного рівня життєдіяльності. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з характеру допущеного порушення, тривалості та наслідків такого порушення, ступеня вини відповідача, а також принципів розумності, виваженості та справедливості. З огляду на викладене, суд вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди та визначити її розмір у сумі 35000,00 грн., що, на думку суду, є справедливою та співмірною компенсацією за завдані позивачу страждання. Згідно з частинами 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позов задоволено частково, у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню на користь держави 562,13 грн на відшкодування судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та на користь позивача 8395,09 грн на відшкодування судового збору за вимогу про стягнення моральної шкоди та інших судових витрат.

Outcome: partial