Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

20 травня 2025 року до Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (далі, позивач) до [PERSON] (далі, відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договорами. За змістом заявлених позовних вимог стверджується, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» (далі, первісний кредитор) та [PERSON] , як позичальником, були укладені три договори про надання фінансових послуг від 15 травня 2021 року № 2113531818106 на суму 1 000 гривень; від 21 травня 2021 року № 2114152351015 на суму 2 000 гривень; від 15 травня 2021 року № 2113513509775 на суму 1 000 гривень. Умовами зазначених вище договорів передбачено надання в борг коштів на умовах строкового та оплатного користування з подальшим їх поверненням та сплатою процентів. Позивач стверджує, що первісним кредитором свої зобов`язання щодо надання грошових коштів в борг були виконані. Разом із тим, відповідач, як позичальник, отримані в борг кошти в подальшому не повернув, проценти не сплачував, внаслідок чого виникла заборгованість. В подальшому, внаслідок укладення договору факторингу та відступлення права вимоги, заборгованість за означеними вище договорами про надання фінансових послуг спочатку перейшла до товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», а потім і до товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», як нового кредитора. Тому позивач, як новий кредитор, просить стягнути з відповідача, як позичальника, заборгованість за зазначеними вище договорами в загальному розмірі 78 662,40 гривні. Також позивач просить стягнути з відповідача понесені ним витрати зі сплати судового збору у сумі 2 422,40 гривні, а також витрати на професійну правничу допомогу у сумі 25 000 гривень. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2025 року було відкрито спрощене позовне провадження в цій справі з викликом учасників судового розгляду (а. с. 180-180, зворот, т. 1). Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2025 року було витребувано від АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» інформацію щодо зарахування на картковий рахунок відповідача грошових коштів за період, що відповідає датам укладення кредитних договорів (а. с. 194-194, зворот, т. 1). Витребувана інформація разом із випискою за банківським рахунком було надана АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» (а. с. 198-200, т. 1). Судові засіданні в цій справі неодноразового відкладались, в тому числі, для забезпечення можливості відповідача ознайомитись з матеріалами справи, надати докази, для витребування доказів направлення одноразового ідентифікатора на мобільний номер відповідача, про що було постановлено ухвалу судом від 02 жовтня 2025 року (а. с. 220-220, зворот, т. 1). В судових засіданням приймали участь представники позивача в режимі відео конференції, які підтримали заявлені позовні вимоги та просили позов задовольнити повністю, враховуючи те, що належним чином доведені обставини щодо укладення договорів, отримання позичальником коштів та порушення обов`язків щодо їх повернення. При цьому, окремо було наголошено на правильності визначення розміру заборгованості з урахуванням річного строку кредитування за кожним із цих договорів. Відповідач в судових засіданнях також надавав усні пояснення. Зокрема, спочатку заперечував факт укладення зазначених вище договорів, стверджуючи, що не пам`ятає про існування кредитних правовідносин між ним та первісним кредитором, ТОВ «Служба миттєвого кредитування». Також стверджував, що отримані ним кошти згідно із банківською випискою мають інше джерело походження, зокрема, могли бути перераховані друзями, а могли бути виплачені йому, як лікарняні, роботодавцем. У зв`язку із наданими вище поясненнями, судом надавалась можливість відповідачу надати докази для підтвердження повідомлених ним обставин та було роз`яснено право заявити клопотання про витребування доказів, у випадку неможливості самостійного надання доказів. Докази для підтвердження інших джерел отримання коштів відповідачем не надані, клопотання про витребування доказів відповідачем не заявлені. В подальшому, відповідач змінив свою позицію, фактично визнав обставини укладення кредитних договорів та отримання коштів. Однак, вважав, що розмір нарахованої заборгованості за кожним із договорів визначений не правильно, а строк кредитування становить не один рік, як на тому наполягає позивач, а шістнадцять, десять та шістнадцять днів за кожним із договорів. За цей строк могли бути нараховані і проценти. Зазначені доводи викладені в додаткових поясненнях відповідача, що подані до суду з використанням системи електронний суд 08 грудня 2025 року (а. с. 26-32, т. 2). Окремо відповідачем подане клопотання про часткове визнання позову та зменшення розміру витрат на правничу допомогу (а. с. 34-35, т. 2). Додатково, відповідачем до справи надано заяву про врегулювання судового спору в цивільній справі та укладення мирової угоди (а. с. 40-41, т. 2). 10 грудня 2025 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представника позивача, в яких викладені аргументи щодо необхідності стягнення процентів в межах річного строку кредитування за кожним із договорів, а також вказано про відсутність підстав для зменшення заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу (а. с. 49-52, т. 2). 20 січня 2026 року на адресу суду надійшли додаткові письмові пояснення відповідача, що подані ним з використанням системи «Електронний суд» (а. с. 63-68, т. 2). Зі змісту зазначених вище пояснень слідує, що відповідач підтримує раніше висловлені ним доводи щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту і процентами в межах обмеженого строку кредитування, який обраховується днями (виключно в межах орієнтовного строку повернення кредиту). Для підтвердження цієї правової позиція відповідачем надана, як релевантна, правова позиція, висловлена в Постанові Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2025 року по справі № 381/2731/25, якою було скасовано Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2025 року і вказано про неможливість стягнення з відповідача, як позичальника, заборгованості за договорами, укладеними з ТОВ «Служба миттєвого кредитування» саме в межах річного строку кредитування. В цій постанові зазначено, що проценти можуть бути стягненими в межах орієнтовного строку повернення кредиту. В судове засідання, призначене на 20 січня 2026 року представники позивача та відповідач не з`явились. Були повідомлені належним чином. Представниками відповідача подано клопотання про проведення судового засідання без їхньої участі. Відповідач не повідомив про причини неявки. З урахуванням приписів частини 1 статті 223 ЦПК України, неявка зазначених вище осіб не перешкоджає розгляду справи по суті. Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення. У відповідності до приписів статті 244 ЦПК України, ухвалення на проголошення судового рішення було відкладеним до 29 січня 2026 року до 10 години 30 хвилин. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріли справи, судом були встановлені наступні обставини. Так, судом встановлено, що 15 травня 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансових послуг «Стандартний» № 2113513513509775 (а. с. 39-44, т. 1). Договір підписаний позичальником електронним підписом. Згідно умов пунктів 1.1, 1.3, 1.4, 1.9 договору, сума кредиту 1 000 гривень, орієнтовний строк повернення кредиту 16 днів, процентна ставка за користування кредитом 2 % щоденно в межах орієнтовного строку повернення кредиту, в подальшому зростає в залежності від строку фактичного користування коштами, граничний строк кредитування (строк дії кредитного договору) 1 рік. В абзаці «д» пункту 1.4 договору вказано, що тип процентної ставки фіксована. Сторонами зобов`язання підписані додатки до договору. Додаток № 3 паспорт споживчого кредиту, в якому строк кредитування визначений, як 16 днів (а. с. 47-50, т.1). Далі, 21 травня 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансових послуг «Стандартний» № 2114152351015 (а. с. 56-60, т. 1). Згідно умов пунктів 1.1, 1.3, 1.4, 1.9 договору, сума кредиту 2 000 гривень, орієнтовний строк повернення кредиту 10 днів, процентна ставка за користування кредитом 2 % щоденно в межах орієнтовного строку повернення кредиту, в подальшому зростає в залежності від строку фактичного користування коштами, граничний строк кредитування (строк дії кредитного договору) 1 рік. В абзаці «д» пункту 1.4 договору вказано, що тип процентної ставки фіксована. Сторонами зобов`язання підписані додатки до договору. Додаток № 3 паспорт споживчого кредиту, в якому строк кредитування визначений, як 10 днів (а. с. 64-67, т. 1). Далі, 15 травня 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансових послуг «Стандартний» № 2113531818106 (а. с. 73-77, т. 1). Згідно умов пунктів 1.1, 1.3, 1.4, 1.9 договору, сума кредиту 1 000 гривень, орієнтовний строк повернення кредиту 16 днів, процентна ставка за користування кредитом 2 % щоденно в межах орієнтовного строку повернення кредиту, в подальшому зростає в залежності від строку фактичного користування коштами, граничний строк кредитування (строк дії кредитного договору) 1 рік. В абзаці «д» пункту 1.4 договору вказано, що тип процентної ставки фіксована. До кожного із зазначених вище договорів у якості додатку № 2 зазначено графік платежів, де в графі «кількість днів у розрахунковому періоді» зазначено кількість днів для орієнтовного строку повернення кредиту (16 днів, 10 днів та 16 днів відповідно), а не кількість днів граничного строку кредитування 1 рік. В графі «проценти за користування кредитом» зазначений розмір процентів, нарахованих за орієнтовний строк кредитування (320 гривень, 400 гривень та 320 гривень відповідно) а. с. 45, 62, 79, т. 1. Обставини щодо отримання відповідачем, як позичальником грошових коштів в борг за вказаними вище договорами визнаються сторонами спору і додатково підтверджуються довідками товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» (а. с. 80, 95, 99, т.1). Також, обставини щодо отримання коштів відповідачем підтверджуються випискою з його карткового банківського рахунку (а. с. 199-200, т. 1) До матеріалів справи долучені розрахунки заборгованості (а. с. 87-89, 96-98,100-102, 103-108, т. 1). В подальшому, внаслідок укладення договору факторингу від 01 грудня 2021 року № 1-12, право вимоги за значеними вище договорами перейшло до товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», а згодом, після укладення договору про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги від 10 березня 2023 року № 10-03/2023/01, право вимоги перейшло до позивача, як нового кредитора (а. с. 109-113, 123-128, т. 1). Відповідач обставин укладення зазначених вище договорів факторингу та відступлення права вимоги не заперечує, доказів їх оскарження суду не надав, в свою чергу судом не встановлено обставин щодо нікчемності цих правочинів. Відповідачем не надано доказів погашення заборгованості за означеними вище договорами про надання фінансових послуг, як первісному кредитору, так і наступним кредиторам, в тому числі і позивачу. Відповідач, уточнивши свої заперечення проти позову, фактично визнає заборгованість за тілом кредиту та процентами по кожному із договорів, однак в межах орієнтованого строку кредитування, а не граничного строку кредитування. Позивач в свою чергу наполягає на стягненні заборгованості за договорами в межах граничного строку кредитування, а саме 1 рік за кожним із договорів. Також, відповідач просить зменшити суму відшкодування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а представники позивача наполягають на повному стягненні зазначених сум. Встановивши зазначені обставини справи, суд вважає, що правовідносини сторін спору врегульовані наступними правовими нормами. Так, згідно приписів пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно приписів частини 1, 2, 4 статті 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно приписів частини 1 статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно приписів частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно приписів абзацу 1, 2 частини 1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно приписів частини 2 цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Зміст процитованих вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків. Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину. При цьому, необхідною умовою для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін. Згідно приписів частини 1 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування», Договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Зміст процитованих вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків. Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину. При цьому, для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін. Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-комунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру. Згідно приписів пункту 5 частини 1 статті 3 цього закону, електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно приписів пункту 6 частини 1 статті 3 цього закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно приписів пункту 7 частини 1 частини 3 цього закону, електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем. Згідно приписів пункту 12 частини 1 статті 3 цього закону, одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Згідно приписів абзацу 9 частини 1 статті 5 цього закону, одним із основних принципів у сфері електронної комерції є однаковість юридичної сили електронних правочинів та правочинів, укладених в іншій формі, передбаченій законодавством. Згідно приписів частини 1 статті 10 Закону України «Про електронну комерцію», електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Згідно приписів частини 1 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Згідно частини 3 цієї статті, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно частини 4 цієї статті, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Згідно частини 6 цієї статті, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно приписів частини 12 цієї статті, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно приписів частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Далі, згідно приписів частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно приписів частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно приписів частини 2 статті 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно приписів абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно приписів частини 1 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Далі, згідно приписів частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Далі, згідно приписів частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно приписів частини 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. За змістом частини 2 статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики. Згідно приписів частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно приписів частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно приписів частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно приписів частини 1, 2 статті 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Далі, згідно приписів частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно приписів частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Далі, згідно приписів частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно приписів частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно приписів пункту 5 частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Враховуючи зміст наведених вище правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем у справі надані належні та допустимі докази щодо укладення договорів про надання фінансових послуг від 15 травня 2021 року № 2113531818106 на суму 1 000 гривень; від 21 травня 2021 року № 2114152351015 на суму 2 000 гривень; від 15 травня 2021 року № 2113513509775 на суму 1 000 гривень, погодження умов цих договорів та отримання відповідачем, як позичальником, коштів в борг. Суд також приходить до висновку, що відповідачем не виконані умови зазначених вище договорів, не повернуто тіло кредиту та не сплачені проценти за користування коштами. Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно приписів частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Зміст наведених правових норм свідчить про те, що після укладення договору факторингу та договору відступлення права вимоги до позивача, як нового кредитора перейшло право вимоги за договорами від 15 травня 2021 року № 2113531818106; від 21 травня 2021 року № 2114152351015; від 15 травня 2021 року № 2113513509775. Отже, позивач, враховуючи допущені відповідачем, як позичальником, порушення умов виконання зобов`язання, має право вимагати стягнення заборгованості за означеними вище договорами. При цьому, суд враховує ту обставину, що відповідач не заперечує стягнення з нього на користь позивача, як нового кредитора, заборгованості за тілом кредиту за кожним із договорів, укладених з ним, як позичальником. Враховуючи наведене, суд вважає, що існують підстави для стягнення заборгованості за тілом кредиту за кожним із договорів, зокрема: за договором від 15 травня 2021 року № 2113531818106 у сумі 1 000 гривень; від 21 травня 2021 року № 2114152351015 у сумі 2 000 гривень, від 15 травня 2021 року № 2113513509775 у сумі 1 000 гривень. Також, вирішуючи питання про стягнення заборгованості за процентами, суд виходить з наступного. Так, як слідує з наданих позивачем розрахунків заборгованості, проценти нараховані в межах граничного строку кредитування. Відповідач стверджує, що проценти мають бути нараховані в межах орієнтовного строку кредитування у відповідності до пунктів 1.3 кожного із договорів, в розмірі, визначеному в додатку № 2 до кожного із договорів. Також, відповідач наводить правову позицію, висловлену в Постанові Київського апеляційного суду від 20 листопада 2025 року по справі № 381/2731/25. Цією постановою суду апеляційної інстанції скасовано Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2025 року і стягнено з іншого відповідача заборгованість за процентами за аналогічними договорами про надання фінансових послуг, укладеними з товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування», в межах орієнтовного строку кредитування. А проценти, які нараховані поза межами цього строку, кваліфіковані колегією суддів, як захід відповідальності, передбачений частиною 2 статті 625 ЦК України. Аналізуючи зазначені вище доводи сторін спору щодо періоду нарахування процентів, суд вважає, що право на нарахування процентів за користування коштами є безумовним, заснованим на приписах статті 1048, 1056-1 ЦК України. При цьому, суд зазначає, що під час аналізу судових рішень за даними ЄДРСР не було виявлено судових рішень суду касаційної інстанції, якими б була надана правова оцінка юридичної природи процентів, які наховані за договорами, укладеними з товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування», як в межах орієнтовного строку повернення кредиту, так і в межах граничного строку кредитування (строку дії договору). Далі, аналіз внесених протягом 2025-2026 років до ЄДРСР рішень судів апеляційної інстанції за справи про стягнення заборгованості за договорами, укладеними з товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування», свідчить про те, що зазначених рішень було прийнято більше 100 і в цих рішеннях викладені істотно відмінні погляди на правову природу процентів, що нараховані в межах орієнтовного строку повернення кредиту, так і в межах граничного строку кредитування (строку дії договору). Зазначені вище правові позиції можуть бути класифіковані наступним чином. По-перше. Зазначені проценти, що нараховуються, як в межах орієнтовного строку повернення кредиту, так і в подальшому в межах граничного строку кредитування мають однакову правову природу, нарахування процентів здійснюється за правилами статті 1048, 1056-1 ЦК України в межах визначеного договором граничного строку кредитування. Зазначена правова позиція висловлена, наприклад, в Постанові Кропивницького апеляційного суду від 18 лютого 2025 року по справі № 394/842/24. По-друге. Зазначені проценти, що нараховуються, як в межах орієнтовного строку повернення кредиту, так і в подальшому в межах граничного строку кредитування мають однакову правову природу, нарахування процентів здійснюється за правилами статті 1048, 1056-1 ЦК України в межах визначеного договором граничного строку кредитування. Однак, враховуючи розмір процентних ставок, визначених в договорах, суд приходить до висновку щодо необхідності зменшення їх розміру, застосовуючи аналогію та правові норми, що регулюють можливість зменшення розміру нарахованої неустойки (чи спричиненої шкоди). Зазначена правова позиція висловлена, наприклад, в Постанові Дніпровського апеляційного суду від 21 листопада 2025 року по справі № 172/506/25, в Постанові Дніпровського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року по справі № 198/126/25, в Постанові Одеського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року по справі № 509/2682/24. По-третє. Зазначені проценти нараховуються виключно в межах орієнтовного строку повернення кредиту. При цьому, правове обґрунтування для таких висновків різниться. В першому випадку суди вважають, що проценти, які нараховуються після закінчення орієнтовного строку повернення кредиту, є заходом відповідальності, передбаченим частиною 2 статті 625 ЦК України. В другому випадку, суди аналізуючи існування фактично двох строків нарахування процентів, вважають, що відповідні норми не є чіткими та однозначними, що суперечить приписам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі положення мають бути витлумаченими на користь позичальника, як споживача, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав для нарахування процентів після закінчення орієнтовного строку повернення кредиту. Серед зазначених правових позицій, для прикладу, можливо навести правові позиції, що висловлені в Постанові Запорізького апеляційного суду від 09 квітня 2025 року по справі № 317/1747/24, в Постанові Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2025 року по справі № 199/8873/24, в Постанові Дніпровського апеляційного суду від 15 грудня 2025 року по справі № 243/905/24, в Постанові Черкаського апеляційного суду від 03 жовтня 2025 року по справі № 700/215/25, в Постанові Рівненського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року по справі № 564/3772/24, в Постанові Вінницького апеляційного суду від 09 квітня 2025 року по справі 132/3492/24, в Постанові Дніпровського апеляційного суду від 30 липня 2025 року по справі № 204/2344/25, в Постанові Одеського апеляційного суду від 05 червня 2025 року по справі № 497/10/23. Сюди ж необхідно віднести і Постанову Київського апеляційного суду від 20 листопада 2025 року по справі № 381/2731/25, на зміст якої покликається відповідач. Таким чином, практика судів апеляційної інстанції в питаннях визначення правової природи процентів, нарахованих за аналогічними договорами, та в питаннях строку нарахування процентів, істотно різниться. Аналізуючи наявність підстав для стягнення процентів за користування кредитом в межах цієї цивільної справи, суд приходить до переконання, що умови договорів про надання фінансових послуг, укладених з відповідачем, містять нечіткі та не в повній мірі узгоджені положення в питаннях правової природи процентів, що нараховуються, та періоду їх нарахування. На зазначена, в тому числі, вказують відмінності у визначені строку кредитування в тексті договорів та в додатках до договорів, зокрема, у паспортах споживчого кредиту. Суд приймає до уваги, що відсутнє узгоджене тлумачення умов відповідних договорів та рівні прецедентної практики судів апеляційної інстанції. А отже, якщо виникають сумніви у визначенні правової природи нарахованих процентів та тривалості строків їх нарахування у правозастосовній практиці судів апеляційної інстанції, відтак, тим паче такі проблеми у тлумаченні та виконанні умов договорів виникнуть і у відповідача, як пересічного споживача. При цьому, згідно частини 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Згідно правової позиції, висловленої в пункті 122 Постанови Великої Палати від 05 квітня 2023 року по справі № 910/4518/16, для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). З урахуванням наведеного, суд вважає, що в цьому випадку дійсно існують сумніви і протиріччя в частині визначення строку кредитування і правової природи процентів, що нараховуються за договорами, укладеними з відповідачем. Тому, тлумачення положень договорів в частині строків і правової природи нарахування процентів повинно бути здійсненим з урахуванням принципу contra proferentem та приписів частини 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» саме на користь відповідача, як споживача. В цьому випадку суд вважає, що проценти, нараховані після закінчення орієнтовного строку повернення кредиту, є заходом відповідальності, передбаченим частиною 2 статті 625 ЦК України (таке тлумачення є більш сприятливим для відповідача, як споживача, тому що для вирішення питання стягнення відповідних процентів передбачається необхідність доведення не лише факту невиконання умов зобов`язання, а й наявності в діях позичальника складу правопорушення, як умови притягнення до цивільно-правової відповідальності). Отже, в цьому випадку, суд приходить до висновку, що в межах спірних правовідносин не передбачається нарахування процентів за користування коштами після закінчення орієнтовного строку повернення кредиту за правилами статті 1048, 1056-1 ЦК України. При цьому, вимоги про стягнення відповідних сум процентів за правилами частини 2 статті 625 ЦК України позивачем не заявлені та в силу приписів статті 13 ЦПК України судом не розглядаються. Враховуючи вище наведене, суд стягує заборгованість за процентами за зазначеними вище договорами про надання фінансових послуг виключно в межах орієнтовного строку повернення кредиту. Отже, розмір заборгованості за договорами про надання фінансових послуг становить: За договором про надання фінансових послуг від 15 травня 2021 року № 2113531818106 1 320 гривень, з них 1 000 гривень заборгованість за тілом кредиту, 320 гривень заборгованість за процентами. За договором про надання фінансових послуг від 21 травня 2021 року № 2114152351015 2 400 гривень, з них 2 000 гривень заборгованість за тілом кредиту, 400 гривень заборгованість за процентами. За договором про надання фінансових послуг від 15 травня 2021 року № 2113513509775 1 320 гривень, з них 1 000 гривень заборгованість за тілом кредиту, 320 гривень заборгованість за процентами. Саме такі суми процентів визначені в додатках № 2 до кожного із договорів про надання фінансових послуг. Далі, позивачем заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у сумі 25 000 гривень. Обставини понесення зазначених витрат підтверджуються долученими до матеріалів справи копіями договору про надання правової допомоги від 01 липня 2024 року № 01-07/2024, заявкою про надання юридичної допомоги № 404 від 01 квітня 2025 року, витягом з акту про надання юридичної допомоги № 9 від 30 квітня 2025 року (а. с. 30-32, 35, 37, т. 1). Аналізуючи наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію витрат, понесених у зв`язку із отриманням професійної правничої допомоги, суд виходить за наступного. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19). Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц. Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката,

Outcome: partial