Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» звернулось з позовом до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «НИВА СП», третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, у якому просить: - витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» земельну ділянку з кадастровим номером 6322081000:01:000:0082 площею 0.4918 га; - визнати недійсним договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з присвоєним кадастровим номером 6322081000:01:000:0082 площею 0.4918 га укладеним між [PERSON] та ТОВ «Нива СП»; - встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання рішенням про задоволення позову законної сили, воно є підставою для скасування державної реєстрації права приватної власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 6322081000:01:000:0082 площею 0.4918 га та державної реєстрації права постійного користування на земельну ділянку з кадастровим номером 6322081000:01:000:0082 площею 0.4918 га за Державним спеціальним господарським підприємством «Ліси України». В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ДП «Ліси України» протиправно позбавлено права постійного користування на земельні ділянки шляхом їх протиправного вилучення та передачею у власність іншим особам. Відповідно до висновку № 32 від 12.01.2024 ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 6322081000:01:000:0082 перебуває в межах кварталу № 135 виділ № 3, 4, 9 Мерчанського лісництва Філії «Жовтневе лісове господарство» ДП «Ліси України», площа перетину складає 0.4918 га. ДП «Ліси України», який є правонаступником ДП «Жовтневе лісове господарство» не отримувало рішень органів державної влади та місцевого самоврядування про вилучення, про припинення права постійного користування, про передачу прав на вказані земельні ділянки. ДП «Ліси України», який є правонаступником ДП «Жовтневе лісове господарство» не здійснювало відмову або припинення права постійного користування на дані земельні ділянки, не погоджувало їх вилучення, не погоджувало меж земельних ділянок, не отримувало грошових коштів від сплати втрат лісогосподарського виробництва. Про протиправне вилучення даних земельних ділянок ДП «Ліси України», який є правонаступником ДП «Жовтневе лісове господарство» стало відомо за результатами розгляду запиту Дергачівської окружної прокуратури Харківської області № 57-112-318 вих. 24 від 31.01.2024 та № 57-112-319 вих. 24 від 31.01.2024. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірна земельна ділянка перебуває в оренді у ТОВ «Нива СП» на підставі договору оренди, який підлягає визнанню недійсним. В судовому засіданні представник відповідачів - [PERSON] зазначив, що [PERSON] отримала державний акт серії ХР №023850 ще 27.06.2006 на підставі Розпорядження голови Дергачівської райдержадміністрації №352 від 27.09.2004, тобто, позивач не звертався за захистом своїх прав протягом двадцяти років, що є підставою для застосування наслідків спливу позовної давності. Посилання позивача на його правонаступництво ДП «Жовтневе лісове господарство» жодним чином не надає йому права на звернення з позовними вимогами, які приймались, визнавались та не заперечувались його попередником. Позивачем не зазначено в позові, як учасника справи Дергачівську районну державну адміністрацію, чиє Розпорядження слугувало підставою для набуття права власності земельної ділянки [PERSON] , що є грубою помилкою. Аналізуючи наявні докази в матеріалах справи, чітко вбачається повна відповідність чинному на той час законодавству, відповідно до якого [PERSON] було отримано у власність оспорювану земельну ділянку. Договір оренди земельної ділянки відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України, а тому не може бути визнаний недійсним. Позивач не довів, не підтвердив належними та допустимими доказами обставини, за якими можливе витребування оспорюваної земельної ділянки з володіння [PERSON] .. Всі доводи ґрунтуються на припущеннях та хибних даних позивача. В судовому засіданні представник позивача Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» - Синенко О.М. зазначила, що земельна ділянка була зареєстрована вперше 10.07.2020. Твердження відповідача про пропуск строку позовної давності не знаходить свого підтвердження, адже кадастровий номер 6322081000:01:000:0082 земельної ділянки з`явився в реєстрі лише у 2020 році. Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» було створене 26.10.2022 на підставі наказу Державного агентства лісових ресурсів України №804 «Про створення державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», серед переданих документів від підприємства що припинилося, зокрема державного підприємства «Жовтневе лісове господарство» жодної інформації про встановлення фактів накладення земельної ділянки з кадастровим номером 6322081000:01:000:0082 не передавалося, а тому позивачу не могло бути відомо про існуюче порушене право раніше зазначеної дати. У письмових поясненнях начальник Головного управління Держгеокадастру у Харківській області Ю.Кундрюков зазначив, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями лісогосподарського призначення всупереч вимогам Земельного та Лісового кодексів України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Перебування земельної ділянки у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства вказує на неможливість виникнення приватного власника. Розгляд справи просив проводити без участі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи була повідомлена своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, про причини своєї неявки суд не повідомила. [PERSON] подала до суду заяву про застосування строків позовної давності. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. [PERSON] належить земельна ділянка 6322081000:01:000:0082, площею 3,0774 га на підставі розпорядження голови Дергачівської райдержадміністрації № 352 від 27.09.2004 та на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, який 27.06.2006 зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності за № 010669300121. Цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Державний акт зберігається у Дергачівському районному відділі земельних ресурсів. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 30.07.2024 земельна ділянка; кадастровий номер: 6322081000:01:000:0082, площею 0,6901 на праві власності належить [PERSON] . Дата реєстрації: 07.07.2020; державний реєстратор: Векленко Ю.А., Павлівська сільська рада Богодухівського району Харківської області, підстави внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу); документи подані для державної реєстрації: відомості з ДЗК серія та номер: 21199786. Виданий 07.07.2020, видавник: Державний земельний кадастр ( а.с. 21, т. 1). 01.01.2020 між [PERSON] та ТОВ Нива СП укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером: 6322081000:01:000:0082, площею 0,6901 га. З Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 29.07.2024 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 6322081000:01:000:0082 з цільовим призначенням 01.01. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; категорія земель: землі сільськогосподарського призначення; вид використання: ведення товарного сільськогосподарського виробництва; форма власності: приватна; площа земельної ділянки: 0,6901, місце розташування: Харківська область, Дергачівський район, Протопопівська сільська рада. Відомості про суб`єкта права власності на земельну ділянку: [PERSON] ; дата державної реєстрації права (в державному реєстрі права) 07.07.2020; номер запису про право: 37260030; орган, що здійснив державну реєстрацію права: Павлівська сільська рада Богодухівського району Харківської області. Відомості про суб`єкта речового права на земельну ділянку: вид речового права- право оренди земельної ділянки Товариством з обмеженою відповідальністю «Нива СП» (а.с. 15, т. 1). Позивачем додано до позовної заяви викопіювання планшетів № 5 лісовпорядкування 1990 року та 2006 років з визначенням меж земель лісового фонду (а.с. 26, 33, 34 т. 1). З листа ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером: 6322081000:01:000:0082 частково знаходиться в межах кв. 135 виділ [NUMBER] , 4 Мерчанського лісництва філії «Жовтневе лісове господарство» ДП «Ліси України», площа перетину меж земельної ділянки з кадастровим номером 6322081000:01:000:0082 з межами кв. 135 виділ 3, 4, 9 Мерчанського лісництва філії «Жовтневе лісове господарство» ДП «Ліси України», становить 0,4918 га із загальної площі ділянки 0, 6901 га, що підтверджується схемою розташування земельних ділянок в тому числі і з кадастровим номером 6322081000:01:000:0082. До вказаного листа додано схеми розташування земельних ділянок, зокрема земельної ділянки [PERSON] . Також зазначено, що матеріали лісовпорядкування станом на 2004 рік в експедиції відсутні, так як базове лісовпорядкування проводиться один раз на 10 років. Лісовпорядкування проводилось у 1996 році і на данй час ці матеріали в експедиції відсутні (т. 1 а.с. 30, 31). Відповідно до листа директора філії «Жовтневе лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» - ДП «Жовтневе лісове господарство» проведено Базове лісовпорядкування у 1990 та у подальшому у 2006 році. Станом на період 2004 року діяли матеріали Базового лісовпорядкування 1990 року. Земельна ділянка 6322081000:01:000:0082 має перетин із земельними ділянками державного лісового фонду, що перебуває на праві постійного користування у ДП «Ліси України» в межах кварталу № 135 виділ № 3, 4, 9 Мерчанського лісництва філії «Жовтневе лісове господарство». Зміни щодо площі земель відповідного кварталу та виділу не відбувались, що посвідчується, в тому числі, планшетом лісокористування № 5 від 1990 року. ДП «Ліси України», який є правонаступником ДП «Жовтневе лісове господарство» не отримувало рішень органів державної влади та місцевого самоврядування про вилучення, про припинення права постійного користування, про передачу прав на вказані земельні ділянки та не здійснювало відмову або припинення права постійного користування на дані земельні ділянки, не погоджувало їх вилучення, меж земельних ділянок, не отримувало грошових коштів з відшкодування втрат лісогосподарського виробництва (а.с. 32, 33-34 т. 1). Крім того, до матеріалів справи надано технічний звіт з топографо-геодезичної зйомки, виконаний ФО-П [PERSON] щодо визначення координат поворотних точок земельних ділянок ДП «Ліси України», Мерчанське лісництво (Солоницівська селищна територіальна громада Харківського району, Харківської області) та земельної ділянки [PERSON] за кадастровим номером 6322081000:01:000:0082 ( т. 1 а.с. 237-250, т. 2 а.с. 24-37). Застосовані норми права, мотиви та висновки суду. Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 1 Земельного кодексу України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій відповідно до закону (ч. 1, 2 ст. 84 ЗК України). Відповідно до п. «ґ» ч. 4 ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісового фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 2, 3 статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно з пунктом «а» частини першої статті 17 ЗК України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Частиною 1 статті 19 ЗК України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду;ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом. Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність, який визначається нормами Конституції України, ЗК України, іншими законами й нормативно-правовими актами. Частиною першою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до пункту 12 Перехідних положень ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади. Відповідно до частини першої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Частинами першою та другою статті 20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України). Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано статтею 149 Земельного кодексу України відповідно до якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування (частина 1). Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень (частина 2). З аналізу вказаних норм права вбачається, що розпорядження земельною ділянкою, а саме надання її у користування іншій особі за наявності чинного права користування, можливо лише після припинення права такого користування останнім у встановленому порядку. Згідно з ч. 2 ст. 3 ЗК України земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу. Статтею 1 Лісового кодексу України (далі - ЛК України) встановлено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Лісова ділянка - ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього Кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі. У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону (стаття 8 ЛК України). За статтею 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Кабінет Міністрів України у сфері лісових відносин: 1) забезпечує реалізацію державної політики у сфері лісових відносин; 2) спрямовує та координує діяльність органів виконавчої влади щодо організації охорони, захисту, використання та відтворення лісів; 3) забезпечує розроблення та виконання загальнодержавних програм з охорони, захисту, використання та відтворення лісів; 4) затверджує державні програми з охорони, захисту, використання та відтворення лісів; 5) передає у власність, надає у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності; 7) приймає рішення про обмеження або тимчасове припинення діяльності підприємств, установ та організацій у разі порушення ними природоохоронного та лісового законодавства; 8) вирішує інші питання у сфері лісових відносин відповідно до Конституції України та закону (стаття 27 ЛК України). Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України). Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України). Державний контроль за охороною, захистом, використанням та відтворенням лісів здійснюється Кабінетом Міністрів України, Міністерством охорони навколишнього природного середовища України та його органами на місцях, іншими спеціально уповноваженими державними органами, місцевими органами державної виконавчої влади, органами місцевого та регіонального самоврядування відповідно до законодавства України. Порядок здійснення державного контролю за охороною, захистом, використанням та відтворенням лісів визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України (стаття 26 ЛК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що відповідно до інформації ВО "Укрдержліспроект", а також технічного звіту з топографо-геодезичної зйомки, щодо визначення координат поворотних точок земельних ділянок ДП «Ліси України», земельна ділянка [PERSON] частково знаходиться в межах кв. [NUMBER] виділ [NUMBER] , 4 Мерчанського лісництва філії «Жовтневе лісове господарство» ДП «Ліси України», площа перетину меж земельної ділянки з кадастровим номером 6322081000:01:000:0082 з межами кв. 135 виділ 3, 4, 9 Мерчанського лісництва філії «Жовтневе лісове господарство» ДП «Ліси України», становить 0,4918 га із загальної площі ділянки 0, 6901 га. Таким чином, належність частини спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується належними та допустимими доказами, які складені уповноваженими суб`єктами та не спростовані іншими доказами у справі. Вилучення земель лісогосподарського призначення та зміна їх цільового призначення допускаються лише у випадках та в порядку, прямо передбачених законом. Однак, всупереч вищенаведеним вимогам законодавства розпорядженням голови Дергачівської районної державної адміністрації від 27.09.2004 року № 352 передано у власність [PERSON] земельну ділянку лісогосподарського призначення без її попереднього вилучення у постійного землекористувача - лісогосподарського підприємства. При цьому ДП «Ліси України», яке є правонаступником ДП «Жовтневе лісове господарство» не відмовлялось від права постійного користування спірною земельною ділянкою, не зверталося з клопотанням про її вилучення, будь-яким іншим органам погодження на вилучення та зміну цільового призначення спірної земельної ділянки не надавало. Передача спірної земельної ділянки у приватну власність відбулася без припинення права постійного користування лісогосподарського підприємства, без дотримання встановленої законом процедури вилучення земель лісогосподарського призначення та без погодження уповноваженого органу. Дергачівська районна державна адміністрація не мала повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, а тому не мала права здійснювати її відчуження. Отже, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що спірна земельна ділянка державного лісового фонду неправомірно вибула із володіння держави та землекористувача ДП «Ліси України», оскільки під час їх вилучення не було дотримано вимог статті 149 ЗК України та статті 57 ЛК України. Зміна цільового призначення земельної ділянки [PERSON] відбулася у спосіб, не передбачений законом, без погодження відповідного органу лісового господарства, у зв`язку з чим розпорядження Дергачівської районної державної адміністрації прийняте всупереч вимогам закону та не може вважатися вираженням волі держави. За таких обставин, суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка була передана у власність [PERSON] всупереч вимогам чинного законодавства, а розпорядження Дергачівської районної державної адміністрації від 27.09.2004 року № 352 є незаконним та таким, що не відповідає вимогам Земельного та Лісового кодексів України. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Право власника на витребування свого майна із чужого незаконного володіння не є похідним від інших вимог, воно зберігається за власником за наявності умов, викладених у статтях 387, 388 ЦК України, що й повинно бути доведено у суді (пункти 10.10-10.11 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, провадження № 12-158гс19). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що оскільки частина спірної земельної ділянки [PERSON] перебувала у державній власності, відносилась до земель лісогосподарського призначення, позивачем надано докази, відповідно до яких ця частина земельної ділянки [PERSON] ідентифікована шляхом визначення координат поворотних точок меж, проте у постійного землекористувача ДП «Ліси України» у встановленому порядку повноважним органом не вилучалась, а зміна її цільового призначення у передбаченому законом порядку не здійснювалась, тому відповідно до статті 388 ЦК України наявні правові підстави для витребування позивачем майна у [PERSON] . У зв`язку з тим, що земельна ділянка вибула з власності держави незаконно, з допущенням порушень вимог чинного законодавства, то укладений договір оренди земельної ділянки підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. Разом з тим, під час розгляду справи відповідачами [PERSON] та представником ТОВ Нива СП подано до суду клопотання про застосування строків позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Верховний Суд наголошує на тому, що дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і пов`язано з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Інститут позовної давності запобігає виникненню стану невизначеності у правових відносинах. Правова визначеність є універсальною правовою категорією, дія якої поширюється на такі важливі сфери правовідносин між державою та особою, як реалізація і забезпечення прав і свобод людини і громадянина, встановлення юридичної відповідальності, підстав та порядку притягнення до такої відповідальності, неприпустимість дій і бездіяльності органів влади, спрямованих на необґрунтоване обмеження прав і свобод людини. Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність рішень, запобігаючи необґрунтованому втручанню у права відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися заважким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися у разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 47 ЛК України передбачено, що лісовпорядкування в лісах усіх форм власності сумарною площею 100 гектарів і більше для кожного з постійних користувачів і власників лісів є обов`язковим на всій території України та здійснюється один раз на 10 років державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Лісовпорядкування в лісах усіх форм власності сумарною площею до 100 гектарів для кожного з постійних лісокористувачів і власників лісів є обов`язковим на всій території України та здійснюється один раз на 20 років підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності за єдиною системою у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до листа ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» базове лісовпорядкування проводиться один раз на 10 років. Лісовпорядкування проводилось у 1996 році. Відповідно до листа директора філії «Жовтневе лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» - ДП «Жовтневе лісове господарство» проведено базове лісовпорядкування у 1990 та у подальшому у 2006 році. Державний акт про право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку зберігається у Дергачівському районному відділі земельних ресурсів з 2006 року. Кабінет Міністрів України в силу наділених повноважень через спеціально створені уповноважені органи в галузі земельних відносин, що здійснюють контроль за використанням та охороною земель, міг довідатися про порушене право з моменту передачі земельної ділянки у приватну власність відповідачу. Таким чином, державі в особі Кабінету Міністрів України та утвореним ним органам, які мали повноваження щодо розпорядження землями державної власності та контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, було і могло бути відомо про порушення права власності держави на землю з часу вчинення цього порушення. Разом із тим, уповноважені державою органи не вчинили покладених на них законом обов`язків щодо усунення вказаних порушень протягом позовної давності, а тому право позивача не підлягає судовому захисту. Позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів щодо об`єктивної неможливості звернутися до суду з указаним позовом протягом 20 років. Необізнаність позивача про порушення його прав не може бути визнана поважною причиною пропуску строку позовної давності враховуючи його обов`язки та те, що він повинен був своєчасно вжити заходів задля захисту прав та інтересів держави в особі певного органу. При цьому, саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин. У справах про захист прав власності при застосуванні статті 261 ЦК України слід виходити з презумпції можливості та обов`язку власника знати про стан своїх майнових прав, а тому саме позивач повинен довести не лише факт, через який він не знав про порушення свого права, але й що він не міг дізнатися про порушення свого права власності. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала би змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 363/1266/18 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/93246005) зазначено, що первісне безвідплатне відчуження майна здійснено державою у 2004-2005 роках шляхом прийняття рішень державним органом, тобто внаслідок реалізації волі держави на розпорядження державної власністю … Таким чином, держава в особі Кабінету Міністрів України та утворених ним державних органів, які мали повноваження щодо розпорядження землями державної власності та контролю за додержанням земельного законодавства, у 2004-2005 повинна була довідатись про порушення вимог земельного законодавства при передачі спірних земельних ділянок у користування та власність фізичним особам - третім особам у справі. Посилання позивача, що про порушення законодавства при виділенні [PERSON] спірної земельної ділянки йому стало відомо за результатами розгляду запиту Дергачівської окружної прокуратури Харківської області від 31.01.2024 не може бути визнана поважною причиною пропуску строку понад 20 років. Отже, враховуючи те, що на час звернення ДП Ліси України з вказаним позовом строк позовної давності сплив, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку зі спливом встановленого законом строку звернення до суду. Враховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed