Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що 23.09.2024 року оформила земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий 1221010300:03:041:0017 загальною площею - 0,1 гектарів з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку. В 2025 році закінчила будівництво самочинно господарським способом господарських будівель. Ніяких дозволів не отримувала. У квітні 2025 року звернулась до бюро технічної інвентаризації для виготовлення технічного паспорту на об`єкт. При зверненні до Державного реєстратора для реєстрації нового збудованого житлового будинку садибного типу та господарських будівель 20 жовтня 2025 року отримала відмову в проведенні реєстраційних дій внаслідок того, що в у неї відсутня декларація про введення в експлуатацію будівель. Позивач має на меті ввести в експлуатацію та отримати документи про право власності на новоутворені об`єкти. Але при зверненні до БТІ їй повідомили, що отримати право власності на нерухоме майно можливо лише після введення його експлуатацію, отримання право власності та реєстрації речового права. Ввести об`єкт нерухомості в експлуатацію не має можливості, так як відповідно до Порядку введення об`єктів в експлуатацію, необхідно отримати рішення суду. Провадження у справі відкрито 07.01.2026. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Представник третьої особи КП «Верхньодніпровське БТІ» у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідив матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги необхідно задовольнити з наступних підстав. На підставі договору оренди земельної ділянки від 06.09.224 укладеного позивачем з Верхівцевською міською радою, позивач отримала у строкове платне користування земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий 1221010300:03:041:0017 загальною площею 0,1000 га з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав № 395993556 від 23.09.2024. У 2025 році позивач, господарським способом, самочинно закінчила будівництво житлового будинку садибного типу А1 з господарським будівлями: навіс а1, ганок а2, літня кухня Б-1, ганок б, погріб п/д, гараж Б1-1, вхід в погріб В, вбиральня Ж, літній душ О, колодязь к, мощення І, огорожа №1, хвіртка №2, ворота №3, огорожа №4, огорожа №5, що підтверджується технічним паспортом, виданим ТОВ "Верхньодніпровське бюро технічної інвентаризації" 25 квітня 2025 року. Листом від 21.10.2025 Верхівцевська міська рада повідомила, що згідно «Плану розташування будівель», наданим КП «Верхньодніпровське БТІ» збудований об`єкт відповідає ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» у частині місця розміщення в межах ділянки землекористування відносно прилеглих земельних ділянок, будівель і споруд. Згідно з Витягом з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічне обстеження Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва ТО01:8687-9316-7465-8697 в результаті обстеження житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , встановлено можливість їх надійної та безпечної експлуатації та визначено тип висновку - позитивний. Рішенням № 81427239 від 20.10.2025 відмовлено в проведенні реєстраційних дій у зв`язку з відсутністю декларації про введення в експлуатацію будівель. Між сторонами виникли цивільні правовідносини щодо визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва, які регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також підзаконними нормативно-правовими актами у сфері прийняття в експлуатацію об`єктів нерухомого майна. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі статей 321, 328 Цивільного кодексу України право власності є непорушним, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ч. 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону, держава не втручається у здійснення власником права власності. Частиною першою статті 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно з «Тимчасовим положенням про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно», затвердженого наказом Мінюсту України № 7/5 від 07.02.2002 визначено, що одним із документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на нерухоме майно, є рішення суду про визнання права власності. Відповідно до п. 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011 зазначено, що у разі коли на самочинно збудоване нерухоме майно визнано право власності за рішенням суду, воно приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком. Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Згідно частини третьої статті 376 Цивільного кодексу України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у вставленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Відповідно до частини п`ятої статті 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Враховуючи, що позивач здійснила будівництво житлового будинку без отримання проєкту, таке будівництво вважається самочинним будівництвом. Згідно роз`яснень, що містяться в абзаці 4 пункту 9 та в пункті 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 3 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього. Разом із цим, власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно, а тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 910/2939/19 виклав правову позицію про те, що зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного. При цьому, у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у № 61-33701св18 зроблено висновок про те, що суд має повноваження визнавати право власності на об`єкт самочинного будівництва виключно у двох випадках: право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно; на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб. З матеріалів справи вбачається, що позивачем здійснено самочинне будівництво на земельній ділянці, яка їй була їй надана в оренду для будівництва і обслуговування житлового будинку. Згідно з порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461 у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта. Частиною 3 ст. 375 ЦК України передбачено, що право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Оскільки судом встановлено, що позивач самочинно збудувала житловий будинок з господарськими будівлями, який відповідає вимогам містобудівної документації, на призначеній для цього земельній ділянці, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки позивач позбавлений можливості в іншому порядку зареєструвати на них права власності.

Outcome: approved