Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

представник позивача звернувся до суду із позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за Договором кредитної лінії № 00-9759499 від 08.05.2024 у розмірі 17 731,50 грн., судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 08.05.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Макс Кредит» та [PERSON] укладено у формі електронного документа з використанням електронного підпису одноразового ідентифікатору Договір кредитної лінії № 00-9759499. На виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором первісним кредитором 08.05.2024, із залученням платіжної організації Товариства з обмеженою відповідальністю «Платежі онлайн», було здійснено переказ грошових коштів у розмірі 7 500,00 грн на банківську платіжну картку з номером №4966-80XX-XXXX-6275, що належить позичальнику. 25.11.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Макс Кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» укладено Договір факторингу № 25112024-МК/Ейс. Відповідно до умов зазначеного правочину, первісний кредитор Товариство з обмеженою відповідальністю «Макс Кредит» здійснив відступлення на користь позивача права грошової вимоги за кредитними договорами, визначеними у реєстрі боржників, зокрема й за кредитним договором № 00-9759499 від 08.05.2024. Відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання щодо повернення коштів, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 17 731,50 грн, з яких: 8 250,00 грн - заборгованість по тілу кредиту; 9 481,50 грн - заборгованість по несплаченим відсотків за користування кредитом; 0,00 грн заборгованість за штрафними санкціями (пеня, штрафи). У зв`язку з викладеним, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь вказану заборгованість за кредитним договором № 00-9759499 від 08.05.2024, окрім того, заявлено клопотання про витребування доказів. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 24.10.2025 відкрито провадження у цивільній справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, постановлено витребувати докази. Як встановлено із Довідки про доставку електронного документа до Електронного кабінету позивача копія зазначеної ухвали доставлена 24.10.2025. З матеріалів справи встановлено, що копію ухвали про відкриття провадження у справі, направлено відповідачу засобами рекомендованого поштового зв`язку. Судова кореспонденція повернута на адресу суду з відміткою «адресат відсутній». Відзив на позовну заяву, заяви з процесуальних питань від відповідача на адресу суду не надходили. На виконання ухвали суду від 24.10.2025, на адресу суду 01.12.2025 з АБ «УКРГАЗБАНК» надійшли запитувані докази. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Наявних у справі матеріалів про права та обов`язки сторін достатньо для її розгляду у відсутності відповідача. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що згідно із ч.8 ст.178, ст.280 ЦПК України, слід проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. З огляду на ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне. Статтею 13 ЦК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 08.05.2024 між Товариство з обмеженою відповідальністю «Макс Кредит» та [PERSON] укладено Договір кредитної лінії № 00-9759499. Договір був підписаний відповідачем 08.05.2024 о 13:41:08 у відповідності до вимог частин 6, 8 статтей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», а саме за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором: 51290, який був надісланий на номер мобільного телефону [NUMBER] . Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору кредитодавець надає позичальнику кредит у національній валюті у вигляді кредитної лінії на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Згідно з п.п. 1.2.-1.5. Кредитного договору сума ліміту кредитної лінії (сума кредиту) складає: 7500,00 грн. Строк дії кредитної лінії (строк кредитування) - 360 календарних днів. Позичальник зобов`язаний повернути суму кредиту кредитодавцю в останній день строку кредитування (дата остаточного повернення кредиту) «03» травня 2025 рік. Згідно з п.1.4. Позичальник зобов`язаний оплатити проценти в Періодичну дату оплати процентів, а саме: на «02» червня 2024р., та на кожний 25 день після цієї дати за фактичне користування грошовими коштами протягом Строку дії кредитної лінії (Строку кредитування). Згідно з 1.5. Тип процентної ставки фіксована. 1.5.1. Стандартна процента ставка складає 1,47% (один цілих 47 сотих) від Суми кредиту за кожний день користування кредитом, застосовується у межах Строку дії кредитної лінії, зазначеного в пункті 1.3. цього Договору (за виключенням строку кредитування, коли Позичальник має право на використання Зниженої процентної ставки). Відповідно до п.4.3 Договору позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю суму кредиту та сплатити відсотки за користування кредитом в порядку та строки визначені договором. Згідно п.6.4 Договору, 6.4. У разі невиконання та/або неналежного виконання зобов`язань за цим Договором, Сума кредиту за яким перевищує розмір однієї мінімальної заробітної плати, Кредитодавець має право нарахувати, а Позичальник зобов`язаний сплатити Кредитодавцю неустойку у вигляді штрафу в такому порядку: на другий день невиконання та/або неналежного виконання зобов`язання штраф у розмірі - 375,00 грн.; на п`ятий день невиконання та/або неналежного виконання зобов`язання штраф у розмірі - 750,00 грн.; на десятий день невиконання та/або неналежного виконання зобов`язання штраф у розмірі - 1125,00 грн.; на двадцять перший день невиконання та/або неналежного виконання зобов`язання штраф у розмірі - 2250,00 грн.; на сороковий день невиконання та/або неналежного виконання зобов`язання штраф у розмірі - 3000,00 грн.; на п`ятдесятий день невиконання та/або неналежного виконання зобов`язання штраф у розмірі - 3750,00 грн.; на шістдесятий день невиконання та/або неналежного виконання зобов`язання штраф у розмірі - 3750,00 грн. Зі змісту відповіді АБ «УКРГАЗБАНК» № БТ - 15282 від 24.11.2025, наданої на виконання ухвали суду від 24.10.2025, встановлено, що на ім`я [PERSON] у вказаному банку було емітовано платіжну картку № [NUMBER] , на яку 08.05.2024 13:41:38 було зараховано грошові кошти у розмірі 7 500,00 грн. Згідно зі ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Однак, [PERSON] систематично не виконує взяті на себе за кредитним договором зобов`язання щодо своєчасного та у повному обсязі погашення кредиту, відсотків за його користування, допустила заборгованість зі сплати кредиту, яка відповідно до Детального розрахунку заборгованості за Кредитним договором №00-9759499 від 08.05.2024, станом на 25.11.2024 становить 17 731,50 грн, яка складається з : 7 500,00 грн - заборгованість по тілу кредиту; 9 481,50 грн - заборгованість по несплаченим відсотків за користування кредитом; 750,00 грн заборгованість за нарахованими комісіями, 3 750,00 грн. штрафні санкції. Водночас, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості без урахування штрафних санкцій, тобто у розмірі 17 731,50 грн. 25.11.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Макс Кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» укладено Договір факторингу № 25112024-МК/Ейс. Згідно з умовами вказаного договору фактор зобов`язався передати клієнтові суму фінансування, тоді як клієнт відступив факторові належні йому права грошової вимоги за укладеними кредитними договорами, визначеними у відповідному реєстрі боржників, у тому обсязі та на тих умовах, які існували на дату відступлення прав вимоги. До складу переданих прав вимоги входили, зокрема, права за кредитним договором № 00-9759499 від 08.05.2024, укладеним із відповідачем на загальну суму 17 731,50 грн. Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 Цивільного кодексу України). Положення статті 627 Цивільного кодексу України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Таким чином, суд приходить до висновку, що сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строки та умови надання грошових коштів у позику, що свідчить про наявність волі відповідачки для укладення такого Договору, на таких умовах шляхом підписання Договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Згідно ст. 638 Цивільного кодексу договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ст. 640 Цивільного кодексу України - договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Статтею 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з статтею 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.. Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, що передбачено статтею 526 Цивільного кодексу України. За приписами частин першої, другої статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, відповідаючи перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно з частиною першою ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тобто належним виконанням зобов`язання з боку відповідачки є повернення кредиту в строки, розмірі та у валюті, визначеними Кредитним договором. На підставі частини першої ст. 1049 Цивільного кодексу України, Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до змісту ст. 610, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Вказаним договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування відсотків, та інших витрат. Оскільки відповідач не виконує умови договору у добровільному порядку, сума отриманого кредиту, проценти за користування ним, підлягають примусовому стягненню. Згідно з розрахунком заборгованості за Кредитним договором № 00-9759499 від 08.05.2024 наданим представником позивача, сума непогашеної відповідачем заборгованості складає загальну суму у розмірі 17 731,50 грн, яка складається з : 8 250,00 грн - заборгованість по тілу кредиту; 9 481,50 грн - заборгованість по несплаченим відсотків за користування кредитом. Однак відповідно до Детального розрахунку заборгованості за Кредитним договором № 00-9759499 від 08.05.2024 станом на 25.11.2024 судом встановлено що кредитодавцем відповідна до п. 1.6 Кредитного договору нараховано одноразову комісію за надання кредиту в розмірі 750,00 грн., яка за розрахунком заборгованості входить до заборгованості за кредитом в сумі 8 250,00 грн. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) дійшла висновку про те, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій є в силу статті 228 ЦК України нікчемними. У той же час Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Враховуючи все вищезазначене, суд не встановив підстав для стягнення з відповідача комісії за надання кредиту в сумі 750,00 грн., а тому в цій частині позову слід відмовити. З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та таким, що підлягають частковому задоволенню, в загальному 16 981,50 грн, яка складається з : 7 500,00 грн - заборгованість по тілу кредиту; 9 481,50 грн - заборгованість по несплаченим відсотків за користування кредитом. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає також стягненню судовий збір відповідно до частково задоволених позовних вимог у розмірі 2 319,93 грн. (16 981,50 х 2 422, 40 / 17 731,50). Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Звертаючись до суду з позовом представник позивача просив покласти на відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу стороною позивача надано: Договір про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025 (оригінали знаходяться у Позивача та АБ «СОЛОМКО ТА ПАРТНЕРИ»); додаткова угода № 25770809623 від 11.09.2025 до Договору про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025 (оригінали знаходяться у Позивача та АБ «СОЛОМКО ТА ПАРТНЕРИ»); акт прийому-передачі наданих послуг до Договору про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025 (оригінали знаходяться у Позивача та АБ «СОЛОМКО ТА ПАРТНЕРИ»). При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Звертаюсь до суду позивач просив стягнути на його користь заборгованість у сумі 17 731,50 грн. Станом на час ухвалення судового рішення, справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, відповідно до ч. 6 ст. 19 ЦПК України віднесені до малозначних справ. Зміст позову за правовим аналізом та обґрунтуванням не має ознак особливої складності. Суд враховує, що справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а складання процесуальних документів не потребує значної затрати часу, оскільки вони є однотипними. З огляду на зазначене у сукупності, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для часткового відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

Outcome: partial