Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

До Дніпровського районного суду Дніпропетровської області року надійшла позовна заява [PERSON] до відповідача Донбаської національної академії будівництва і архітектури, третя особа: Івано-Франківський національний технічний університет нафти і газу, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення витрат. Відповідно заявлених вимог позивач, просить суд стягнути на його користь з відповідача компенсацію за затримку розрахунку за основним місцем роботи та за сумісництвом 0,50% у розмірі 119679 (сто дев`ятнадцять тисяч шістсот сімдесят дев`ять) грн. 04 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона, працювала на посаді Провідного економіста бухгалтерії за основним місцем роботи та за сумісництво на 0,5% в Донбаській національній академії будівництва і архітектури, що підтверджується записами з трудової книжки. Згідно Витягу з Наказу №03-22 від 30 квітня 2025 року була звільнена. При звільненні, відповідач не виплатив на користь позивача: Вихідну допомогу (за внутрішнім сумісництвом), оклад по годинам (за двома місцями роботи), доплату до мінімальної заробітної плати (за двома місцями роботи), та компенсацію за не використану відпустку (за двома місцями роботи). Згідно довідки від 07.10.2025 року, б/н наданою відповідачем сума заборгованості відповідача перед [PERSON] складає: - 63447,10 грн - сума вказана з відрахуванням ПДФО 18% та ВСб 5%..; - компенсація за затримку розрахунку на 01.10.2025 рік (153 дні) за основним місцем роботи становить 88227,45 грн. - компенсація за затримку розрахунку на 01.10.2025 рік (153 дні) за сумісництвом становить 20121,03 грн.». Загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем станом на 1 жовтня 2025 року, згідно довідки від 07.10.2025 р. №б/н наданої відповідачем складає 171798,58 грн. (сума боргу з відрахованими ПДФО18% та ВСб 5%+ компенсація за затримку розрахунку). 16.10.2025 року відповідач виплатив на користь позивача заборгованість двома транзакціями: 54624,72 грн та 11902,42 грн. (дані транзакції частково включають в себе виплату по оплаті праці за сумісництвом на 0,25 % ставки в Донбаській національній академії будівництва і архітектури, де позивач працює з червня 2025 року). Таким чином 16.10.2025 року відповідач погасив заборгованість в розмірі 63447,10 грн, що включала в себе: компенсацію за не використану відпустку (за основним місцем роботи) в розмірі 72941,20 грн, компенсацію за не використану відпустку (за внутрішнім сумісництвом) в розмірі 5457,68 грн вихідну допомогу (за внутрішнім сумісництвом) в розмірі 4000, оклад по годинам (за основним місцем роботи) в розмірі 5815,00 грн, оклад по годинам (за внутрішнім сумісництвом) в розмірі 2007,50 грн, доплату до мінімальної заробітної плати (за основним місцем роботи) в розмірі 2185,00 грн. доплату до мінімальної заробітної плати (за внутрішнім сумісництвом) в розмірі 1092,50 грн. Затримка розрахунку тривала з 30 квітня 2025 року (наступний день після звільнення) до 16.10.2025 року (день фактичного розрахунку) загалом 169 днів (травень 31 день + червень 30 днів + липень 31 день + серпень 31 день+ вересень 30 днів + жовтень 16 днів) = всього 169 днів Розмір середньоденної заробітної плати згідно з розрахунком наданим відповідачем, з яким позивач погоджується та вважає вірним, складає: 576,65 грн. на посаді провідний економіст за основним місцем роботи, 131,51 грн. на посаді провідний економіст за сумісництвом (0,50% ставки). Обчислення компенсації у зв`язку з несвоєчасним здійсненням розрахунків: - на посаді провідний економіст за основним місцем роботи 576,65 грн * 169 днів = 97453,85 грн. - на посаді провідний економіст за сумісництвом 131,51 грн * 169 днів = 22225,19 грн. Таким чином, на момент звернення з даною позовною заявою до суду, існує заборгованість відповідача перед позивачем за затримку розрахунку з 30 квітня по 16 жовтня 2025 року в розмірі 119679,04 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2025 року відкрито провадження в даній справі та призначено підготовче засідання по справі. Ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2025 року залучено Міністерство освіти і науки України у якості третьої особи по справі, закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивач подав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав відзив на позовну заяву у якому із позовом не погодився, вважав позовні вимоги не обґрунтованими та безпідставними. Просив відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи Івано-Франківський національний технічний університет нафти і газу, у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату, час та місце слухання справи, у своїй заяві до суду позовні вимоги не визнав. Просив розглядати справу за його відсутності. Представник третьої особи Міністерства освіти і науки України, у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату, час та місце слухання справи, про причини неявки не повідомив. Інших заяв по суті справи від учасників справи не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] з 03 липня 2018 року працювала на посаді Провідного економіста бухгалтерії за основним місцем роботи та за сумісництво на 0,5% в Донбаській національній академії будівництва і архітектури. Згідно Витягу з Наказу №03-22 від 30 квітня 2025 року [PERSON] було звільнена, з посади провідного економіста бухгалтерії, 30.04.2025 у зв`язку із переведенням до Івано-Франківського національного технічного університети нафти і газу, п.5 ст. 36 КЗпП України, з виплатою компенсації за невикористану відпустку: - за 74 календарних днів щорічної основної відпустки, право на які виникло до 31.12.2023 року; - за 32 календарних днів щорічної основної відпустки, право на які виникло з 01.01.2024 року до дати звільнення (30.04.2025 року); - за 18 календарних днів щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці, право на які виникло до 31.12.2023 року; - за 2 календарних днів щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці, право на які виникло з 01.01.2024 року до дати звільнення (30.04.2025 року). - за 10 календарних днів щорічної соціальної додаткової відпустки, право на які виникло з 01.01.2024 року до дати звільнення (30.04.2025 року). Підстава: заява [PERSON] , також [PERSON] було звільнено з посади провідного економіста бухгалтерії, яка працює на 0,5 ставки за сумісництвом, 30.04.2025, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку: - за 40 календарних днів щорічної основної відпустки, право на які виникло до 31.12.2023 року; - за 8 календарних днів щорічної основної відпустки, право на які виникло з 01.01.2024 року до дати звільнення (30.04.2025 року); - з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку. Підстава: скорочення штату. Зазначене також підтверджується наказом Донбаської національної академії будівництва і архітектури №03-25 від 30.04.2025 «По особовому складу працівників» та №03/23 від 30.04.2025 «По особовому складу працівників». Встановлено, що 12.05.2025 року було подано звернення Голові комісії з реорганізації ДонНАБА, ректору ІФНТУНГ д.т.н., професору Чудику І.І., а 06.06.2025 року було подано звернення Міністру освіти і науки України. Проведено не одні переговори, зустрічі, які, на жаль, не дали жодного результату, всі відповіді носили формальний характер, виплати затримали майже на пів року.. 16.10.2025 відповідач - Донбаська національна академія будівництва і архітектури здійснив позивачу [PERSON] виплату у розмірі: 54624,72 грн та 11902,42 грн. (дані транзакції частково включають в себе виплату по оплаті праці за сумісництвом на 0,25 % ставки в Донбаській національній академії будівництва і архітектури, де позивач працює з червня 2025 року, на підтвердження чого надано довідку форми ОК-5 Пенсійного Фонду України), що не заперечується відповідачем. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вiльний вибiр роботи, на справедливi i сприятливі умови працi та на захист вiд безробіття. Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (стаття 21 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці» за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені удень звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Закріплені у ст. 116, ст. 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Отже, при недотриманні роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець. Як зазначено вище у рішенні, позивач був звільнений 30.04.2025, однак, всі суми, належні до сплати [PERSON] не були виплачені у день її звільнення, що підтверджується листом №25-15-96 від 09.07.2025 комісії з реорганізації Донбаської національної академії будівництва і архітектури, листом №25-32-68 від 22.05.2025 ректора Івано-Франківського Національного технічного університету нафти і газу та копією довідки №б/н від 07.10.2025 Донбаської національної академії будівництва і архітектури, у якій зазначено про наявність боргу щодо компенсації відпустки у розмірі 63447,10 грн, що не заперечується відповідачем. Представник відповідача заперечуючи проти позову вказує на те, що Донбаська національна академія будівництва і архітектури знаходиться в безпосередньому підпорядкування Міністерства освіти і науки України, є бюджетною та неприбутковою установою. Розпорядником бюджетних коштів, які надаються відповідачу, у тому числі і на заробітну плату працівникам, є саме Міністерство освіти і науки України. Крім того, Кабінетом Міністрів У країни прийнято розпорядження від 17.12.2024 № 1274-«Про реорганізацію Донбаської національної академії будівництва і архітектури», відповідно до якого вирішено реорганізувати Донбаську національну академію будівництва і архітектури шляхом приєднання до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу. За відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань Донбаська національна академія будівництва і архітектури з 13.01.2025 знаходиться в стані припинення, у зв`язку з чим всі бюджетні рахунки відповідача були обнулені Міністерством освіти і науки України. Суд, оцінюючи вказані твердження, виходить з наступного. Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (ст. 51 ЦПК України). Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, у постанові від 16.06.2021 у справі № 752/3612/19, у постанові від 22.03.2023 у справі № 674/983/17). Встановлено, що відповідач - Донбаська національна академія будівництва і архітектури (юридична адреса: 84333, Україна, Донецька область, місто Краматорськ, вулиця Героїв Небесної Сотні, будинок, 14), є роботодавцем позивача, з 13.01.2025 перебуває у стані припинення, на підставі наказу Міністерства освіти та науки України №30 від 09.01.2025, яким наказано реорганізувати Донбаську національну академію будівництва і архітектури шляхом приєднання до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу разом з відокремленими структурними підрозділами, створено комісію з реорганізації припинення, до якої перейшли повноваження щодо управління Донбаської національної академії будівництва і архітектури та надано комісії з припинення перелік заходів щодо виконання цього наказу. Крім того, ректором Івано-Франківського Національного Університету нафти і газу було видано наказ №372 від 23 грудня 2024 року, згідно якого наказано забезпечити виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 17.12.2024 № 1274 та реорганізувати Донбаську національну академію будівництва і архітектури шляхом приєднання до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу. Реорганізацію здійснити в межах бюджетних призначень, передбачених МОН України на відповідні цілі. Відповідно до ч. 1 та 5 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Ч. 3 ст. 105 ЦК України передбачено, що учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Згідно з ч. 4 ст. 105 ЦК України до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється. Таким чином належним відповідачем за даним позовом є Донбаська національна академія будівництва і архітектури, оскільки відповідачем за подібним позовом має бути саме підприємство, установа чи організація, на яке чинним законодавством покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і Кодексу Законів про працю в Україні, невиконання якого спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України. Крім того, суд враховує, що процедура реорганізації на даний час не завершена, діє комісія з реорганізації, яка виносила наказ про звільнення позивачки та саме Донбаська національна академія будівництва і архітектури 16.10.2025 здійснила виплату позивачці компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 104020,18 грн, що не заперечується відповідачем. Представник відповідача заперечуючи проти позовних вимог зазначає, що відповідач - не по свої вині не розрахувався своєчасно зі звільненими працівниками, оскільки внаслідок дій МОНУ по обнулюванню рахунків, не мав фізичної можливості своєчасно розрахуватися з позивачем при її звільненні. Як доказ того, що Міністерство освіти і науки України є розпорядником бюджетних коштів, які мають цільове призначення на заробітну плату працівникам відповідача є Наказ Міністерства освіти і науки України «Про розподіл коштів резерву видатків державного бюджету між закладами вищої освіти» від 30.09.2025 № 1302, яким затверджений обсяг фінансування, що надається з резерву видатків державного бюджету Донбаській національній академії будівництва і архітектури в обсязі 5215905,00 грн і саме з цих коштів позивачу була виплачена вихідна допомога у повному обсязі. Однак, суд критично оцінює зазначене твердження представника відповідача, виходячи з наступного. Так, згідно наказу Міністерства освіти та науки України №1302 від 30.09.2025 «Про розподіл коштів резерву видатків державного бюджету між закладами вищої освіти» затверджено обсяг фінансування , що надається з резерву видатків державного бюджету Донбаській національній академії будівництва і архітектури в обсязі 5215905,00 грн та директорату стратегічного планування та відновлення забезпечити зокрема перерахування коштів згідно із затвердженими обсягами. Однак, з вказаного наказу вбачається, що Міністерство освіти та науки України затвердило обсяг фінансування Донбаській національній академії будівництва і архітектури в обсязі 5215905,00 грн, водночас вказаний наказ не підтверджує ті обставини на які посилається відповідач, зокрема, про відсутність фізичної можливості своєчасно розрахуватися з позивачем при її звільненні. Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2022 року у справі № 759/1933/20 провадження № 61-11175св21 вирішуючи спір про стягнення заборгованості заробітної плати, суми індексації заробітної плати, компенсації втрати частини доходу у зв`язку із його несвоєчасною виплатою, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи, з урахуванням вимог статті 117 КЗпП України, беручи до уваги висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18), зазначає про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, оскільки у день звільнення відповідач не провів належну виплату позивачу заробітної плати при звільненні, а тому суд дійшов висновку про те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені законом строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Отже, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Враховуючи, що відповідач не виплатив [PERSON] усі суми, належні при звільненні, зокрема, компенсацію за невикористані дні відпустки, у встановлений строк, суд дійшов висновку про стягнення з Донбаської національної академії будівництва і архітектури на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП. Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100). Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Відповідно до п.2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Згідно довідки Донбаської національної академії будівництва і архітектури 07.10.2025, сума нарахованої компенсації за затримку розрахунку станом на 01.10.2025 за основним місцем становить 88227,45 грн, з розрахунку 576,65 грн середньоденної заробітної плати за 153 календарних дні, сума нарахованої компенсації за затримку розрахунку станом на 01.10.2025 за сумісництвом становить 20121,03 грн, з розрахунку 131,51 грн середньоденної заробітної плати за 153 календарних дні. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, з метою дотримання принципу деспозитивності, дійшов висновку, що з відповідача Донбаської національної академії будівництва і архітектури на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) слід стягнути компенсацію за затримку розрахунку за основним місцем роботи та за сумісництвом 0,50% у розмірі 119679 (сто дев`ятнадцять тисяч шістсот сімдесят дев`ять) грн. 04 коп. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідачів по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього по обліку водопостачання і водовідведення, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань стосовно позовних вимог є припущенням. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до п. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Не може суд прийняти до уваги заперечення відповідача проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним, не базуються на фактичних даних та об`єктивно нічим не підтверджені При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача компенсацію за затримку розрахунку за основним місцем роботи та за сумісництвом 0,50% у розмірі 119679 (сто дев`ятнадцять тисяч шістсот сімдесят дев`ять) грн. 04 коп. Відповідно до ст.ст. 141 ЦПК України,судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Відповідно до пункту 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (постанова від 17 жовтня 2014 року№10) вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про відшкодування витрат на розгляд справи за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначає, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (в рішенні «Лавентс проти Латвії» (пункт 154) від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і супроводжуються необхідними документами на їх підтвердження). Розглядаючи справу, ВС зазначив, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності). Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні право допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду № 826/1216/16 від 27.06.2018 року до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо. Вимоги про стягнення витрат на правову допомогу є документально підтвердженими, а саме: договором про надання професійної правничої допомоги від 03.04.2024 року з додатками, що також узгоджується з позицією викладеною у Постанові Великої Палати Верховного Суду № 826/1216/16 від 27.06.2018 року. Згідно роз`яснень у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. При визначенні розміру відшкодування позивачу витрат на правову допомогу суд враховує те, що заявлена до відшкодування сума відповідає критеріям обґрунтованості та розумної необхідності. У зв`язку з викладеним суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати пов`язані із правничою допомогою в розмірі 6000 грн., а також судові витрати, що складаються з: сплаченого судового збору за подання позову в розмірі 968,96 грн гривень. Таким чином обставини позовних вимог знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved