Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що з 28.08.2008 року по 23.11.2011 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , за час якого у них народився син [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] помер, після смерті якого відкрилась спадщина на 47/200 часток житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , та право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,08 га, що за адресою: [ADDRESS] . Із заявою про прийняття спадщини вона із сином у встановлений законом строк не зверталась, у зв`язку з погіршенням його стану здоров`я. Крім того, їй було відомо, що малолітня, неповнолітня особа, вважається такою, що фактично прийняла спадщину згідно з ч.4 ст. 1268 ЦКУ, тому планувала звернутись до нотаріуса після одужання сина. В кінці січня 2025 року в інтересах свого неповнолітнього сина вона звернулась до нотаріуса за консультацією щодо порядку оформлення спадкових справ, де дізналася про те, що 18.04.2024 року приватним нотаріусом Антонюк О.В. заведено спадкову справу після смерті [PERSON] за заявою відповідача про прийняття спадщини, яка на час смерті спадкодавця була зареєстрована з ним за однією адресою. Згідно з інформаційноою довідкою зі Спадкового реєстру вищевказаним приватним нотаріусом 25.09.2024 року видано свідоцтва про право на спадщину серіями НТО №124035 (номер у спадковому реєстрі 73036482) та НТО №124036 (номер у спадковому реєстрі 73036489). Звертає увагу, що під час лікування та обстеження сина відповідач морально підтримувала її, провідувала його, ходила з ним до лабораторії здавати кров на аналіз, оскільки він гостював у неї, що свідчить про те, що їй достеменно було відомо про наявність спадкоємця у померлого та його наміри прийняти спадщину після смерті батька. Постановою від 05.03.2025 року приватний нотаріус Антонюк О.В. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті батька, оскільки спадщину прийняв та оформив спадкоємець другої черги, з поданих документів якого встановлено, що інших спадкоємців у спадкодавця не було. Зазначає, що фактично відповідач не має права на спадкування після смерті [PERSON] , оскільки вона є спадкоємцем другої черги, адже у померлого на день смерті був неповнолітній син, який фактично прийняв спадщину, тобто є спадкоємцем першої черги спадкування, а тому наступна черга до спадкування не заклякається. Законодавець не визначає обмеженого строку на оформлення свідоцтва про право на спадщину, водночас, чітко зазначає, що вона належить спадкоємцю з моменту її відкриття. Враховуючи вищенаведене, позивач просить визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, видані 25.09.2024 року приваним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Антонюк О.В., зареєстровані в реєстрі за № 3033 та №3034, скасувати державну реєстрацію права власності за відповідачем на підставі зазначених свідоцтв на вказані 47/200 часток житлового будинку, що в [ADDRESS] , та на право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,08 га, що за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача судові витрати. Позивач в судове засідання не з`явилась. Її представник, адвокат Юркевич Х.М. в судовому засідання позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві, просить ці вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні вказала, що після смерті [PERSON] вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини; крім неї ніхто не подавав аналогічної заяви. На вимогу нотаріуса надала необхідні документи, а через деякий час їй були видані свідоцтва про право на спадщину. Також вказує, що успадковане нею майно і так перейде у власність [PERSON] , який є спадкоємцем її брата [PERSON] , оскільки він залишився один в сім`ї. Ввважає, що відсутній предмет спору, так як нею після видачі їй нотаріусом зазначених свідоцтв про право на спадщину отримані інші документи щодо поділу зазначеного майна. Заперечує щодо заявленого стороною позивача розміру витрат на правничу допомогу в сумі 30 000 грн., вважаючи його необґрунтованим, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати та часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про його час і місце повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила. Відповідно до ч. 6 ст.259 ЦПК України складання повного рішення суду відкладено на строк не більш як на десять днів, тобто до 29.01.2026 року з дня закінчення розгляду справи 19.01.2029 року. Суд, заслухавши вказаних учасників, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , його батьками вказані [PERSON] та [PERSON] , про що свідчать дані копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 07.08.2013 року (а.с. 11). Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23.11.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, малолітнього [PERSON] залишено проживати з матір`ю (а.с. 15 ). У відповідності до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 248515714 від 17.03.2021 року та №280531090 від 21.10.2021 року, за [PERSON] станом на день формування витягів, зареєстровано право приватної спільної часткової власності на 47/200 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що в [ADDRESS] , та право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,08 га, кадастровий номер 2610600000:23:004:0246 ( а.с. 105, 106, 112, 113 ). Згідно з даними копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 13.12.2023 року, [PERSON] помер [INFO] в м. Коломия Івано-Франківської області (а.с. 16). 18.04.2024 року відповідач звернулася до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Антонюк О.В. із заявою про прийняття спадщини, а 25.09.2024 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті свого рідного брата [PERSON] , в якій відповідач, серед іншого, зазначила, що крім неї спадкоємців не має, а також інших спадкоємців, передбачених ст.ст. 1261-1262 ЦК України, не має ( а.с. 93,103 ). Даними витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 76670437, виданого вказаним нотаріусом 18.04.2024 року, стверджується, що до вказаного реєстру внесено реєстраційний запис, параметрами якого є реєстрація спадкової справи № 106/2024 за номером у спадковому реєстрі 72324303, спадкодавець [PERSON] (а.с. 102 ). 25.09.2024 року вказаним нотаріусом видано свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстровані в реєстрі за № 3033 та №3034, про те, що спадкоємцем майна [PERSON] є його рідна сестра [PERSON] . Спадщина, на яку видані ці свідоцтва, складається із 47/200 часток житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що в [ADDRESS] , та права спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0,08 га, кадастровий номер 2610600000:23:004:0246, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; інформація щодо державної реєстрації видачі вказаних свідоцтв зазначена у витягах про реєстрацію в Спадковому реєстрі №78500725 та №78500733 від 25.09.2024 року, а також в інформаційній довідці зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину ) від 25.09.2024 року ( а.с.110, 115-118 ). 12.02.2025 року [PERSON] , від імені та інтересах якого діє [PERSON] , звернувся до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Антонюк О.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті свого батька [PERSON] ( а.с.120 ). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії вказаного нотаріуса від 05.03.2025 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] на 47/200 часток житлового будинку, що в [ADDRESS] , та на право спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0,08 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із видачею свідоцтв про право на спадщину за законом спадкоємцю другої черги. У постанові зазначено, що з поданих спадкоємцем другої черги документів, встановлено, що інших спадкоємців у спадкодавця не було; про відсутність інших спадкоємців також зазначено спадкоємцем у заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом ( а.с. 19 ). На підтвердження стану здоров`я [PERSON] стороною позивача також долучено копію медичної документації ( а.с.20-22 ). Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною другою статті 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці першої-п`ятої черг). Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст.1259 ЦК України черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині. Положеннями статей 1261, 1262 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Відповідно до ч. 1, 4, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У відповідності до ч.2-4 ст.1273 ЦК України фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, може відмовитися від прийняття спадщини за згодою піклувальника і органу опіки та піклування. Неповнолітня особа віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років може відмовитися від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника і органу опіки та піклування. Батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування. Згідно з ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст.ст.321, 328 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, згідно з якою свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину зумовлена сутністю такого, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 року (судова справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак, свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчувальний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 судам роз`яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Подібні висновки щодо застосування статті 1301 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду від 14.112018 року в справі № 2-1316/2227/11, від 23.09.2020 року в справі № 742/740/17, від 11.11.2020 року в справі № 752/8119/17-ц, від 29.06.2022 року в справі №383/258/21. У постанові Верховного Суду від 21.01.2021 року в справі № 463/1540/14 (провадження № 61-5735св19) висловлено позицію, що аналіз статті 1301 ЦК України свідчить, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Відтак, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.11.2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що: «у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо». Факт неотримання позивачем свідоцтва про право на спадщину та невизначення законодавцем строку, протягом якого спадкоємець має оформити свої спадкові права, не може підтверджувати, що в такого спадкоємця не виникло право на позов, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину на все спадкове майно іншому із спадкоємців (чи особі, яка не є спадкоємцем) перешкоджає завершенню оформлення його спадкових прав другому із спадкоємців, який не отримав свідоцтва про право на спадщину, а отже, обґрунтовує виникнення у цього спадкоємця права на позов у матеріально-правовому аспекті. Видача свідоцтва про право на спадщину (на все спадкове майно) одному із спадкоємців унеможливлює завершення оформлення своїх спадкових прав іншим із спадкоємців. Вказані висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 12.10.2022 року в справі №725/42/21-ц, від 05.09.2022 року в справі №385/321/20, від 05.03.2025 року № 367/3618/21. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. У постановах Верховного Суду від 03.08.2022 року у справі №645/3067/19, від 17.08.2022 року №450/441/19, від 22.08.2022 року у справі №597/977/21 викладено правовий висновок про те, що визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав є належними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи. На підставі вищенаведеного, враховуючи, що відповідачу, як спадкоємцю другої черги, нотаріусом видано свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме 47/200 часток житлового будинку та на право спільної сумісної власності на земельну ділянку, право на яке має [PERSON] як спадкоємець першої черги за законом, який фактично прийняв спадщину, та перешкоджає оформленню його спадкових прав, як спадкоємцю, який не отримав свідоцтва про право на спадщину, внаслідок чого порушено його права та інтереси, у зв`язку з чим позивачем, яка діє в його інтересах, заявлено відповідну вимогу, наявні правові підстави для визнання недійсним вказаних свідоцтв. Крім того, оскільки встановлено наявність підстав для визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину, а отже і припинення прав, які цими свідоцтвами підтверджувались, то підлягає задоволенню похідна вимога позивача про скасування державної реєстрації права власності на 47/200 часток житлового будинку та на право спільної сумісної власності на земельну ділянку за відповідачем. Тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом також встановлено, що позивачем за звернення до суду з даною позовною заявою сплачено судовий збір в загальному розмірі 4 844,80 грн. ( 1 211,20 + 3 633,60), що стверджується платіжними інструкціями від 25.03.2025 року та від 02.04.2025 року (а.с. 7, 32). Дані судові витрати підлягають присудженню з відповідача на користь позивача в зв`язку із задоволенням позовних вимог. Вирішуючи вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 30 000 грн., суд виходить з наступного. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас, за змістом ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20). Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved