Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі - Товариством) звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просить стягнути з відповідача на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором № 2786679 від 06.01.2022 у сумі 10250,20 грн, суму сплаченого судового збору та витрати на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06.01.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №2786679, за умовами якого відповідач отримав 2000 грн зі сплатою процентів за користування кредитом, інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені кредитним договором. Даний договір укладено у електронній формі. Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» умови кредитного договору виконало, надавши відповідачу кредит. 10.08.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та Товариством було укладено договір факторингу №ККЛУ-10082023, відповідно до умов якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача за договором №2786679 від 06.01.2022. Зазначено, що [PERSON] має непогашену заборгованість перед Товариством за кредитним договором №2786679 від 06.01.2022у розмірі 10250,20 грн, з яких 2000 грн заборгованість за тілом кредиту; 8250,20 грн заборгованість за процентами. Провадження у даній справі відкрито 23.10.2025, справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом сторін. 01.12.2025 представник [PERSON] [PERSON] подав додаткові пояснення у справі, просив у задоволенні позову відмовити. Зазначив, що жодних належних, допустимих та достовірних доказів, які б вказували на існування у відповідача перед ТОВ «Лінеура Україна» заборгованості за кредитним договором, матеріали справи не містять. У справі немає копії вимоги до відповідача про погашення заборгованості, копії документу на підтвердження повідомлення боржника про відступлення права грошової вимоги, документів про ненадходження від відповідача грошових коштів відповідно до ст.1082 ЦК України для виключення подвійного стягнення, а ні виписки по рахунку позичальника за період, який включає період кредитування. Сам лише бездоказовий факт констатації наявності заборгованості не може слугувати підставою для задоволення позову. Зазначив, що перехід права вимоги та формалізація певного розміру заборгованості у договорі факторингу не звільняє позивача від доказування наявності у відповідача заборгованості за договором споживчого кредиту. [PERSON] не є стороною договору факторингу №ККЛУ-10082023 від 10.08.2023, тобто визначені у реєстрах боржників до зазначених договорів розмір заборгованості не узгоджувався з відповідачем. Надані позивачем витяги з реєстру боржників до договору факторингу та відступлення прав вимоги, витяги з реєстру прав вимоги до договорів факторингу не можуть вважатися належними доказами наявності такої заборгованості, оскільки з наданих відомостей не вбачається, як саме нараховувалися проценти за користування кредитними коштами до укладення договорів відступлення прав вимоги, зокрема, за який період здійснено нарахування, по яких ставках. Ненадання такого розрахунку не дає можливості перевірити обґрунтованість заявленої суми процентів. Також представник відповідача вважає, що розмір витрат на правову допомогу є завищеним та такий, у разі задоволення позову, має становити 1800 гривень. Крім цього, 01.12.2025 представник [PERSON] [PERSON] подав заяву про застосування строків позовної давності. Вважає, що перебіг позовної давності за вимогами позивача про погашення щомісячних платежів розпочався з дат, які визначені для їх сплати графіками погашення кредиту, та закінчився після спливу 3 років стосовно кожного із платежів. Договір споживчого кредиту, укладено 06.01.2022. Згідно п.1.3 періодичність сплати платежів кожні 30 днів, тобто початок перебігу позовної давності 06.02.2022. Позовну заяву подано 16.10.2025 після спливу позовної давності. Позовна давність не переривалась, оскільки протягом 3 років, що передували даті подання позову у даній справі, не здійснювалися жодні платежі по кредитних угодах. Представник позивача у судове засідання не з`явився, заявив клопотання про розгляд справи за відсутності представника Товариства. У судове засідання відповідач не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. До суду повернулося рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення із відмітками про одержання. 27.01.2026 представник [PERSON] [PERSON] подав заяву про розгляд справи за відсутності сторони відповідача. Згідно вимог ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Передбачених ч.2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності її учасників. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата його складання. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 06.01.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю « ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №2786679. Договір підписано сторонами електронним підписом з одноразовим ідентифікатором. За умовами вказаного кредитного договору сторони погодили, що на умовах, установлених цим договором, Товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сума кредиту - 2000 грн (п. 1.2). Строк кредиту - 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. Детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для клієнта (споживача) та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (п. 1.3). Тип процентної ставки - фіксована. Стандартна процентна ставка 1,99 % в день та застосовується в межах усього строку кредиту, вказаного в п. 1.3 цього Договору (п. 1.4.1); знижена процентна ставка 0,01% в день та застосовується на таких умовах: якщо клієнт до 05.02.2022 (включно) або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти в сумі, не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, клієнт як учасник програми лояльності отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, у зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити клієнт за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати буде перераховано за зниженою процентною ставкою. У випадку невиконання клієнтом умов для отримання індивідуальної знижки від Товариства, користування кредитом для клієнта здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичних (стандартних) умовах. Орієнтовна реальна річна процентна ставка 29653,85% (стандартна), 6961,93 % - (знижена) п.1.5 договору. Орієнтовна загальна вартість кредиту 16328 грн за стандартною ставкою, 15140 грн за зниженою ставкою. Товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок клієнта за реквізитами платіжного засобу № 516875хххххх0589 (п. 2.1). Згідно довідки про ідентифікацію клієнт [PERSON] ідентифікований ТОВ «ЛІНЕУРА Україна». Останньому відправлено ідентифікатор Е436 на мобільний телефон [NUMBER] , який вказаний у договорі № 2786679. На підставі відповідного договору ТОВ «Універсальні платіжні рішення» 06.01.2022 перерахувало від ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» на картку 516875хххххх0589 кредитні кошти в сумі 2000 грн, про що свідчить повідомлення № 3196-0403 від 04.03.2024. Із отриманих судом даних АТ КБ«Приват Банк» від 13.11.2025 року встановлено, що банківська картка [NUMBER] була емітована на ім`я [PERSON] та 06.01.2022 зараховано на рахунок 2000 гривень. Згідно розрахунку заборгованості за договором № 2786679 від 06.01.2022 за [PERSON] станом на 10.08.2023 рахується заборгованість в розмірі 10260,2 грн, з яких: тіло кредиту становить 2000 грн, заборгованість за відсотками 8260,20 грн. Проценти нараховані за період з 06.01.2022 по 01.01.2023: за період з 06.01.2022 по 04.02.2022 застосовувалася процентна ставка 0,01%, за період з 06.02.2022 по 24.02.2022 1,99%, з 26.04.2022 по 24.10.2022 0,99%, з 25.10.2022 по 01.01.2023 1,99%. Жодних сплат [PERSON] не здійснювалося. 10 серпня 2023 року ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» уклали договір факторингу № ККЛУ-10082023, за умовами якого до позивача перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 2786679 від 06.01.2022, на суму заборгованості 10250,20 грн, з яких залишок кредиту 2000 гривень, залишок по відсотках 8250,20 гривень, що підтверджується витягом з реєстру боржників до договору факторингу № ККЛУ-10082023 від 10.08.2023. Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Згідно положень ч. 1ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Згідно змісту ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). При визначенні дійсності вимоги підлягають застосуванню норми статті 204 ЦК України, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Така правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2019 року у справі № 916/1171/18, від 14 листопада 2018 року у справі № 910/8682/18, від 30 серпня 2018 року у справі № 904/8978/17, від 04 березня 2019 року у справі № 5015/6070/11, від 10 вересня 2019 року у справі № 9017/317/19, від 09 липня 2019 року у справі № 903/849/17. В силу положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності вказаного правочину. Таким чином, Товариство набуло право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором №2786679 від 06.01.2022 у розмірі 10250,20 гривень. Згідно з положеннями ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У ст. 1049 ЦК України закріплено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За нормами ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістомстатті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України). Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон). Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону). Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону). Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст.77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд встановив, що відповідач [PERSON] порушив умови договору, неналежно виконуючи взяті на себе зобов`язання, не погасивши заборгованість по кредиту та наведене не спростоване відповідачем. Факт укладення договору підтверджено матеріалами справи, а перерахунок коштів довідкою банківської установи. Жодних доказів протилежного сторона відповідача суду не надала. Щодо доводів представника відповідача про ненаправлення відповідачу досудової вимоги, наведене спростовується матеріалами справи. Зокрема, у матеріалах справи є досудова вимога від 13.10.2025, адресована [PERSON] , про погашення заборгованості на суму 10250,20 грн, та на підтвердження відправлення такої долучено список №930 від 17.10.2025. У статті 16 ЦПК України закріплено право сторін вживати заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Щодо нарахованих процентів, відсоткова ставка відповідає умовам договору, які визначені в п. 1.4, 1.4.1 кредитного договору, та нараховані в межах строку кредитування - 360 днів. Посилання представника відповідача на відсутності копії документу на підтвердження повідомлення боржника про відступлення права грошової вимоги, наведене спростовується тим, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс. Щодо доводів представника відповідача про ненадходження від відповідача грошових коштів відповідно до ст.1082 ЦК України для виключення подвійного стягнення, суд зауважує, що згідно вимог ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Стороною відповідача на заперечення доводів сторони позивача доказів, що підтверджують сплату заборгованості, не надано . Щодо відсутності даних про нарахування процентів за користування кредитними коштами до укладення договорів відступлення прав вимоги, зокрема, за який період здійснено нарахування, по яких ставках, наведене спростовується долученим позивачем розрахунком, на противагу чому стороною відповідача жодних документів не надано та клопотання про витребування документів на підтвердження розрахунку заборгованості не заявлено. Крім іншого, представник відповідача просить застосувати позовну давність, посилаючись на ст. 257 та ст. 261 ЦК України, стверджуючи, що строк позовної давності сплив. Суд вважає, що оскільки позов подано 21 жовтня 2025 року, а позивач набув права вимоги 10 серпня 2023 року на підставі договору факторингу, з цього моменту почався відлік позовної давності. Таким чином, позов подано в межах трирічного строку. Таким чином, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення і з відповідача на користь позивача слід стягнути 10250,20 грн заборгованості, з яких: 2000 грн заборгованість за тілом кредиту; 8250,20 грн заборгованість за процентами. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову, на користь позивача з відповідача необхідно стягнути 2422,40 гривень судового збору. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно зі ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3ст. 2 ЦПК України). Разом з тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство встановило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. В частині 1 ст. 137 ЦПК України зазначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4ст. 137 ЦПК України). Враховуючи наведене, принципи співмірності, критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, усталеної практики у даній категорії справи, суд вважає що заявлені позивачем витрати у сумі 8 000 грн є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим представником обсягом послуг у суді, затраченим часом на надання правничої допомоги, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3 000 грн витрат на професійну правничу допомогу. На підставі ст.ст. 526, 527, 530, 549, 551, 611, 612, 625, 1048, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: approved