Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

22.12.2025 року до суду звернулася представник: адвокат Нінчук-Худякова О.М. в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про позбавлення права користування житлом. В позові посилалися на те, що позивач є користувачем житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] на підставі договору найму житлового приміщення. Позивач зареєстрований за вказаною адресою по теперішній час, є основним наймачем квартири, разом з ним в квартирі зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які є його синами, та його дружина [PERSON] . Відповідачі в квартирі не проживають: [PERSON] забрав усі свої речі та виїхав з квартири у 2020 році, до цього часу у квартирі не появлявся, має постійне місце мешкання у Польщі; [PERSON] виїхав з квартири у 2021 році, до цього часу у квартирі не появлявся, постійно мешкає у Латвії. Реєстрація відповідачів у квартирі створює позивачу перешкоди у реалізації права користування квартирою, він регулярно сплачує комунальні послуги, які нараховуються в тому числі і на зареєстрованих у квартирі відповідачів, також реєстрація відповідачів унеможливлює приватизацію квартири, оскільки для цього необхідні підписи усіх зареєстрованих осіб. Відповідачі багато років тому забрали свої речі та більше у квартиру не поверталися, не сплачують комунальні послуги, що свідчить про втрату інтересу до квартири. Факт непроживання відповідачів у квартирі підтверджується складеним актом. Прохали: 1) визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; 2) визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; 3) витребувати з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію: коли останній раз перетинали кордон України та в яку сторону [PERSON] та [PERSON] . 25.12.2025 року ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено до розгляду в підготовче засідання, витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетинання державного кордону України [PERSON] , [INFO] , рнокпп [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , рнокпп [NUMBER] . 12.01.2026 року до суду надійшла відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 07.01.2025 року про те, що не можуть надати запитувану інформацію, оскільки не зазначено реквізит «Громадянство», що унеможливлює проведення ідентифікації. 26.01.2026 року до суду каналами електронної пошти звернувся відповідач [PERSON] з заявою, в якій повідомив, що ознайомлений з позовною заявою, повністю визнає заявлені вимоги та не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позову, наслідки визнання позову відомі та зрозумілі, прохав розгляд справи провести у його відсутність. 29.01.2026 року до суду каналами електронної пошти звернувся відповідач [PERSON] з заявою, в якій повідомив, що ознайомлений з позовною заявою, повністю визнає заявлені вимоги та не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позову, наслідки визнання позову відомі та зрозумілі, прохав розгляд справи провести у його відсутність. 03.02.2026 року позивач та його представник: адвокат Нінчук-Худякова О.М. в підготовче засідання не з`явилися, позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутність. 03.02.2026 року відповідачі в підготовче засідання не з`явилися, подали заяви про визнання позову, прохали справу розглянути у їх відсутність. 03.02.2026 року третя особа [PERSON] в підготовче засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, будь-яких заперечень не надала. Виходячи з положень ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] в м. Запоріжжя народився позивач [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , зареєстрований з 13.05.1993 року за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] . 29.10.1983 року позивач [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 29.10.1983 року. [INFO] в м. Запоріжжя народився відповідач [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , зареєстрований з 03.08.2004 року за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] від 20.06.2015 року, та відповіддю №2163995 від 23.12.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру. [INFO] в м. Запоріжжя народився відповідач [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , зареєстрований з 04.08.2005 року за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] від 30.04.2014 року, та відповіддю №2164017 від 23.12.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру. Позивач [PERSON] є батьком відповідачів [PERSON] та [PERSON] , а третя особа [PERSON] є їх матір`ю, що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 15.06.1989 року та серії [NUMBER] від 30.08.1984 року. Позивач [PERSON] є наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 67,4 кв.м., яка передана йому в безстрокове користування ДКП ПРЕЖО-7 на підставі Типового договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду України. Згідно Акту про непроживання осіб за місцем реєстрації, який складено 14.12.2025 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані, але фактично не проживають [PERSON] та [PERSON] , їх особисті речі в квартирі відсутні, в квартирі зареєстровані та фактично проживають [PERSON] та [PERSON] . Позивач наполягає на тому, що реєстрація відповідачів у квартирі створює перешкоди у реалізації права користування квартирою, він регулярно сплачує комунальні послуги, які нараховуються в тому числі і на зареєстрованих у квартирі відповідачів, також реєстрація відповідачів унеможливлює приватизацію квартири, оскільки для цього необхідні підписи усіх зареєстрованих осіб. Відповідачі багато років тому забрали свої речі та більше у квартиру не поверталися, не сплачують комунальні послуги, що свідчить про втрату інтересу до квартири. Відповідачі визнали обставини справи, викладені позивачем у позові, визнали позов та його вимоги в повному обсязі, подавши відповідні заяви. Суд, задовольняючи позов, виходить з наступного. Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.2 п.7 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення правовідношення. Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.1 ст.395 ЦК України речовими правами на чуже майно є: 2) право користування (сервітут). Згідно ч.1 ст.396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Відповідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК визначає житло об`єктом права приватної власності. Відповідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Згідно ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Відповідно ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Верховний Суд у Постанові від 20.09.2021 року у справі № 200/17337/17 зазначив «З урахуванням положень статті 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України, статей 64, 65, 71, 72 ЖК Української РСР особа, яка на законних підставах вселилися в жиле приміщення як член сім`ї наймача та зареєстрована у ньому, набула рівного права із наймачем на користування цим приміщенням, несе тягар його утримання, така особа має право на звернення до суду захистом своїх прав, зокрема і з позовом про визнання іншої особи (зокрема й наймача) такою, що втратила право користування жилим приміщенням». У Постанові Верховного Суду від 03.04.2021 року у справі № 161/2007/18 зазначено «Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному окремому випадку з урахуванням конкретних обставин справи та правил щодо оцінки доказів». У Постанові Верховного Суду від 12.01.2021 року у справі № 344/7064/16-ц зазначено «У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк». Судом встановлено, що відповідачі, як члени сім`ї наймача позивача у справі, без поважних причин не проживають в квартирі за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , оскільки [PERSON] у 2020 році виїхав до Республіки Польща, де має постійне місце мешкання, а [PERSON] у 2021 році вихав до Латвії, де постійно мешкає, житловим приміщенням квартири не користуються, особистих речей у квартирі не мають, не сплачують комунальні послуги, в добровільному порядку з реєстрації не знімаються, а реєстрація відповідачів перешкоджає позивачу в реалізації права на приватизацію квартири, тому позивач, як наймач жилого приміщення, має право на захист своїх прав, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням в силу ст.72 ЖК України. Крім того, відповідно ч.ч. 3,4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки відповідачі визнали пред`явлений до них позов і визнання відповідачами позову не суперечить закону, тому суд враховуючи положення ст.206 ЦПК України, ухвалює рішення про задоволення позову у підготовчому засіданні. Таким чином, позов підлягає задоволенню, як такий, що ґрунтується на законі, підтверджений встановленими обставинами та наданими суду доказами. Відповідно ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Так як позивач не заявляв вимоги щодо розподілу судових витрат, то суд, враховуючи принцип диспозитивності, під час ухвалення рішення не вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Outcome: approved