Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» звернулося до суду із позовом, у якому просить стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 1419-5479 від 09.07.2024 в розмірі 99000 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 422,40 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 09.07.2024 між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та [PERSON] за допомогою веб-сайту (creditkasa.com.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії №1419-5479 (далі - кредитний договір). Договір підписано відповідачкою одноразовим ідентифікатором А 5459. Позивач свої зобов`язання перед [PERSON] за кредитним договором виконав та надав їй кредит у сумі 20000 грн. Відповідачка зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала, внаслідок чого станом на 14.07.2025 її заборгованість по кредитному договору становить 119660 грн., з яких: 20000 грн. прострочена заборгованість за кредитом, 96660 грн. прострочена заборгованість за нарахованими відсотками , 3000 грн. заборгованість по комісії. Разом з тим, кредитодавцем було прийнято рішення про можливість застосування до позичальника Програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», а саме часткового списання заборгованості позичальнику у загальній сумі 20660 грн., за умови погашення позичальником решти заборгованості за кредитним договором в розмірі 99000 грн. У зв`язку з цим, позивач просить стягнути з відповідачки не повну суму заборгованості за кредитним договором, а лише її частину 99 000 грн., з яких: 20 000 грн. прострочена заборгованість за кредитом, 79 000 грн. прострочена заборгованість за нарахованими процентами. У відзиві на позовну заяву представник відповідачки адвокат Максимів В.М. позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. В обгрунтування зазначив, що позивачем не надано доказів надання відповідачці кредитних коштів, а отже не підтверджено факту виконання своїх договірних зобов`язань. Довідка АТ КБ «ПриватБанк», яка серед іншого містить і запис про перерахування коштів у сумі у сумі 20000 грн. 09.07.2024 на платіжну картку № [NUMBER] , не може вважатись достовірним доказом перерахування коштів, оскільки не містить у собі достовірних даних щодо приналежності відповідачці картки з таким номером. Крім того, розрахунок процентів за користування кредитом проведений з порушенням вимог Закону України «Про споживче кредитування», норми якого після 24.08.2024 визначають максимальну денну процентну ставку за користування кредитом - 1%. Ухвалою судді 29.08.2025 відкрито спрощене позовне провадження, постановлено розгляд справи проводити в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився. До позову додано клопотання представника позивача про розгляд справи за їх відсутності та підтримку позову. Представник відповідачки - адвокат Максимів В.М. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав і просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що матеріали справи не містять доказів реєстрації відповідачки у інформаційно-комунікаційній системі позивача, надіслання їй одноразового ідентифікатора, а відтак і укладення відповідачкою кредитного договору, надання їй кредитних коштів за відсутності первинних документів бухгалтерського обліку, неправильності нарахування процентів після набуття чинності змін до законодавства щодо максимальної денної процентної ставки за споживчими кредитами, несправедливість передбачених договором умов нарахування розміру відсотків за несвоєчасно виконане зобов`язання за кожен день прострочення. Заслухавши представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини, і дійшов наступного висновку. Встановлено, що 09.07.2024 між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії №1419-5479 продукту «CreditKasa» (а.с.10 зворот-21). Згідно п.п. 4.1, 4.6. кредитного договору загальний розмір кредиту становить 20000 грн.; кредит надається шляхом безготівкового переказу вказаної грошової суми на банківський рахунок позичальника шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу. Відповідно до п. 4.10 договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється на залишок неповерненої суми кредиту за кожен день користування кредитом за стандартною процентною ставкою: - 1,5% за кожен день користування кредитом (застосовується протягом перших 180 календарних днів із дати укладення цього договору); - 1,18% - за кожен день користування кредитом (застосовується у період починаючи із 181 календарного дня дії договору і до закінчення строку дії цього договору або до дати фактичного повернення всієї суми кредиту). Крім того, пункт 10.1 передбачає знижену процентну ставку за кожен день користування кредитом - 1,5%, яка надається виключно як знижка та є заохоченням позичальника до сумлінного виконання умов договору. Пунктом 4.13 визначено, що строк кредитування, тобто строк, на який надається кредит становить 365 календарних днів, дата повернення кредиту 08.07.2025. Відповідно до п. 4.15 орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення (за весь строк кредитування) складає 120 660 грн. та включає в себе суму кредиту, комісію та проценти за користування кредитом. Для підписання кредитного договору відповідачкою використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором «А5459», відповідно до вимог частини 6 та 8 статті 11 і статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що сторони досягли усіх істотних умов та уклали кредитний договір. Крім того, сторони підписали графік платежів за Договором про відкриття кредитної лінії № 1419-5479 (а.с. 29зворот-30). За змістом ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Згідно ч. 4, 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно ч. 8 ст. 11 цього Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Статтею 12 цього Закону передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, кредитний договір між сторонами було укладено в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» в електронній формі. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23.03.2020 у справі №404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09.09.2020 у справі №732/670/19 (провадження № 61-7203св20). Відомостей про визнання недійсним чи неукладеним договору №1419-5479 від 09.07.2024 матеріали справи не містять. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Згідно з ч. 1 ст. 1049 цього Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Положення п. 1-1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] отримала кредит у ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», яке виконало свої обов`язки за електронним договором № 1419-5479 про надання споживчого кредиту від 09.07.2024 та надало відповідачці кредит у сумі 20000 грн., шляхом перерахування коштів на її рахунок (маска карти [NUMBER] ), що підтверджується копією довідки ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та листом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.30зворот -32). Відповідачка належним чином не виконувала свої зобов`язання за договором, згідно розрахунку заборгованості не здійснювала погашення кредиту, окрім сплати 1000 грн 13.08.2024, у зв`язку з чим загальний розмір заборгованості станом на 14.07.2025 складає 119660 грн., з яких: 20000 грн. прострочена заборгованість за кредитом, 96660 грн. заборгованість по нарахованих процентах, 3000 грн. - заборгованість по комісії (а.с.33зворот-35). Водночас, позивачем заявлено вимоги про стягнення не всієї суми заборгованості, а лише її частини - у сумі 99000 грн., з яких: 20000 грн. прострочена заборгованість за кредитом, 79000 грн. прострочена заборгованість за процентами. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заперечуючи позовні вимоги сторона відповідача не надала до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмета доказування задля спростування заявлених позовних вимог. За таких обставин, суд вважає доведеним факт укладення [PERSON] кредитного договору, отримання за ним від позивача кредитних коштів в сумі 20000 грн і не виконання умов договору щодо повернення тіла кредиту у визначені договорами строки, а відтак позовні вимоги про стягнення суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 20000 грн. підлягають задоволенню. Щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами, суд дійшов наступного. Відповідно до умов договору про відкриття кредитної лінії № 1419-5479 від 09.07.2024 і додатку №2 до нього, реальна річна процентна ставка становить 13 701,06 %, загальна вартість кредиту при його сумі 20 000 грн складає 120 660 грн, тобто більше в шість разів суми кредиту. Згідно з розрахунком позивача, розмір заборгованості за нарахованими непогашеними відсотками станом на 14.07.2025 складає 96 660 грн. Позивачем заявлено вимоги про стягнення лише частини простроченої заборгованості за відсотками, а саме 79 000 грн., що в 3,95 рази більше суми кредиту. З розрахунком заборгованості, проведеним позивачем, суд не в повній мірі погоджується щодо розміру розрахованого боргу за відсотками, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним. Стаття 8 Закону України «Про споживче кредитування» була доповнена частиною п`ятою згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22.11.2023 №3498-ХІ (далі Закон № 3498-ХІ), відповідно до якої максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Зазначений Закон № 3498-ХІ набрав чинності 24.12.2023. Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом № 3498-ХІ, установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту. Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3498-ІХ встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону (яким, зокрема, доповнено пунктом 17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування») поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Враховуючи те, що кредитний договір було укладено 09.07.2024, тобто після набрання чинності Законом № 3498-IX, до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», а тому умова договору щодо встановлення денної процентної ставки на рівні 1,379 %, є нікчемною в силу положень частини п`ятої статті 8 та частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Таким чином для нарахування процентів за користування відповідачкою кредитними коштами, слід застосувати максимальну денну процентну ставку в розмірі 1%. Зобов`язання за основною сумою боргу за кредитним договором складає 20000 грн., строк кредитування 365 днів, тому сума заборгованості за відсотками, нарахованими за вказаний період становить 73000 грн. (20000 грн. х 1 % х 365 днів) - 1000 грн (повернутих 13.08.2024) = 72000 грн., що в 3,6 рази більше суми кредиту. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. В силу положень частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові від 12.02.2025 у справі № 679/1103/23 Верховний Суд зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Суд вважає зазначену постанову Верховного Суду релевантною до обставин цієї справи, позаяк її зміст та зміст договору кредитної лінії № 1419-5479 від 09.07.2024, про стягнення боргу за яким заявлено позовні вимоги у цій справі, свідчать про подібність як у цій справі, так і у справі № 679/1103/23, умов договірного зобов`язання між сторонами про користування грошовими коштами на умовах строковості, зворотності, платності для задоволення особистих потреб позичальника. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Тлумачення змісту як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) за своєю суттю є нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, під час тлумачення норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Згідно з ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Як установлено ч. 2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. У положеннях Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09.04.1985 № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» зазначено, що визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17.05.1973 № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005 розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У Рішенні від 11.07.2013 № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 132/1006/19. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що,

Outcome: partial