Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

24.07.2025 [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати протиправною величину вартості об`єкта оцінки квартири, як занадто заниженою до реальної вартості квартири, зазначену у висновку оцінювача про вартість майна від 18 грудня 2023 року, зробленого Товариством з обмеженою відповідальністю «М-БТІ» м. Бердичів ІК 42775008 та оцінювачем [PERSON] , а висновок оцінювача про вартість майна неналежним та недопустимим доказом при визначенні по ньому розміру судового збору. Короткий виклад доводів позову На обґрунтування позову [PERSON] вказав, що в провадженні Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області перебуває цивільна справа № 274/899/24 за первісною позовною заявою [PERSON] до свого бувшого чоловіка [PERSON] про поділ майна подружжя. У своїй позовній заяві [PERSON] просить суд визнати квартиру [ADDRESS] , вартістю 198911,00 грн, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та виділити [PERSON] у приватну власність 1/2 ідеальну частину цієї квартири. [PERSON] зазначила, що згідно висновку оцінювача про вартість майна від 18.12.2023 року вартість квартири становить 198 911,00 грн та до позову долучено висновок про оцінку квартири. У висновку вказано, що даний висновок є складовою частиною звіту про оцінку майна. Проте на момент оцінки станом на 18.12.2023 року, об`єкт оцінки - квартира [ADDRESS] , що належить [PERSON] не була оглянута ні директором TOB «М - БТІ», ні оцінювачем [PERSON] , завдяки чому спірний Висновок оцінювача про вартість майна складений 18 грудня 2023 року є протиправним або недійсним. Квартира не була замовником оцінки пред`явлена до огляду ні оцінювачу [PERSON] , ні директору Товариства з обмеженою відповідальністю «М - БТІ». Дійсний стан квартири, зазначений оцінювачем у висновку оцінювача про вартість майна від 18 грудня 2023 року, не міг бути дійсним відображеним у Звіті про оцінку, на який відповідач опирається у своєму Висновку. Виконавці Висновку оцінювача про вартість майна (відповідач), не оглядаючи свій предмет оцінки, помилково прийшов до невірного висновку про те, що ціна трьохкімнатної квартири [ADDRESS] , станом на 18.12.2023 року, становить від 5 345,63 $ USD (доларів США). Аналогічна квартира станом на 18.12.2023 в м. Бердичеві коштувала 29800 $. Крім того, у Позивача наявний «Звіт про оцінку майна» від 09 квітня 2024 року, відповідно до якого вартість квартири [ADDRESS] становить 1 млн 267 тис. 166 грн 00 коп. Зазначений факт свідчить про недостовірність та протиправність оцінки з боку ТОВ «М-БТІ» та оцінювача [PERSON] . Оцінивши у експерта спірну квартиру за нереально малу вартість у 198 911,00 грн., [PERSON] звернулась до суду і просить суд визнати квартиру [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та виділити їй у власність 1/2 ідеальну частину квартири [ADDRESS] , вартістю 99 455,50 грн., хоча достовірно знає, що ця квартира була куплена не за 160 868,00 грн, а за 34 000 $ 1180 (доларів США) виключно за позичені кошти, а не за кошти відповідачів. [PERSON] не погоджується із такими намірами і вимогами своєї бувшої дружини, достовірно знаючи, що всі кошти на купівлю квартири продавцям було сплачено виключно і лише його батьком [PERSON] за рахунок належних йому та його дружині [PERSON] особистих і позичених у інших осіб коштів. Тому [PERSON] , в рамках даної цивільної справи, пред`явив до [PERSON] свій зустрічний позов про визнання квартири особистою приватною власністю [PERSON] . Позивач вважає, що Висновок оцінювача про вартість майна від 18.12.2023 про визначення вартості спірної квартири [PERSON] в розмірі 198 911,00 грн., на половину якої претендує [PERSON] і яка опирається на нього у своєму позові у справі № 274/899/24, є неправильним, і ця величина вартості квартири істотно і негативно впливає на права та обов`язки позивача [PERSON] , який також претендує на цю квартиру. Заперечення відповідача Відзив на позовну заяву не надходив. У судовому засіданні оцінювач [PERSON] не визнав позов. Вказав, що він не оглядав квартиру, а здійснював оцінку за витратним методом, яка фактично проведена за допомогою програмного забезпечення АС-4. Звітом по своїй суті є відомості із програмного забезпечення, які до позову долучені. Ціна квартири не є ринковою, а складено висновок про дійсну вартість, проведену за витратним методом. Він не оглядав квартиру, оскільки замовниця повідомила, що немає доступу до об`єкта. Будь-яких порушень він не допускав. Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 13.08.2025 суд відкрив спрощене провадження у справі. Протокольною ухвалою від 05.02.2025 суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів та виклику свідків. У судовому засіданні позивач підтримав позовом, відповідач проти задоволення позову заперечив. Фактичні обставини, встановлені судом Суд встановив, що у провадженні Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області (головуючий суддя Хуторна І.Ю.) перебувала цивільна справа № 274/899/24 за позовомза позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю, розподіл майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю, розподіл майна подружжя, визнання майна особистою власністю подружжя, а також позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання квартири купленої за особисті кошти позивача, повернення боргу та визнання права власності. Ухвалою суду від 30.01.2026 провадження у справі № 274/899/24 закрито. Предметом спору у справі у справі № 274/899/24, серед іншого, були права на квартиру [ADDRESS] . Вказані вище факти для суду є загальновідомими, оскільки головуючий суддя Хуторна І.Ю. здійснювала розгляд справи 274/899/24. Відповідно до висновку оцінювача про вартість майна, складеного та підписаного директором ТОВ «МБТІ», оцінювачем [PERSON] від 18.12.2023 вартість квартири за адресою: [ADDRESS] складає на дату оцінки 18.12.2023 - 198 911,00 грн. У висновку зазначено, що використані методичні підходи витратний (оціночний комплекс АС-4). Даний висновок є складовою частиною звіту про оцінку майна. Термін дії результатів оцінки не більше 6 місяців (а.с. 17). Відповідно до оцінювального акта квартири [ADDRESS] , який за твердженням відповідача по своїй суті є звітом, - усереднена вартість заміщення оцінюваної квартири на дату оцінки складає 610 805 грн, скоригована вартість 598 598 грн, з урахування фізичного зносу 198 911 грн (а.с. 18). Також на обґрунтування позову [PERSON] долучив звіт про оцінку квартири за адресою: [ADDRESS] , що складений ФОП [PERSON] , відповідно до висновку якого ринкова вартість ціє квартири станом на 09.04.2024 складає 1 267 166,00 грн ( а.с. 20-51). Застосовані норми права, аналіз доводів сторін, висновки суду З`ясувавши фактичні обставини справи, встановивши зміст спірних правовідносин, дослідивши та оцінивши докази, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову із таких підстав. Статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 742/3070/18 (провадження № 61-628св20) зазначено, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними. Вимоги про визнання недійсним і скасування протоколу проведення електронних торгів та визнання недійсним правочину купівлі-продажу спірного майна є неефективним способом захисту порушеного права, оскільки відновлення прав позивача охоплюється заявленою позивачем вимогою про визнання недійсними прилюдних торгів». Таким чином цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2022 року у справі №727/10017/18 (провадження № 61-7337св21) зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18. Суд уважає, що у цій справі обраний позивачем спосіб захисту - визнання протиправною оцінки вартості квартири не ґрунтується на законі та не призведе до відновлення прав позивача, а отже є неефективним, із таких підстав. Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Відповідно до частини шостої статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення. Згідно з частиною четвертою статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону. Статтею 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання відповідно до договору. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна. Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440, є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому Стандарті, використовуються в інших національних стандартах. У пункті 38 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» передбачено, що для проведення оцінки майна застосовуються такі основні методичні підходи: витратний (майновий - для оцінки об`єктів у формі цілісного майнового комплексу та у формі фінансових інтересів); дохідний; порівняльний. Витратний підхід ґрунтується на врахуванні принципів корисності і заміщення. Відповідно до пункту 40 витратний підхід передбачає визначення поточної вартості витрат на відтворення або заміщення об`єкта оцінки з подальшим коригуванням їх на суму зносу (знецінення). Основними методами витратного підходу є метод прямого відтворення та метод заміщення. Метод прямого відтворення полягає у визначенні вартості відтворення з подальшим вирахуванням суми зносу (знецінення). Метод заміщення полягає у визначенні вартості заміщення з подальшим вирахуванням суми зносу (знецінення). За допомогою методів прямого відтворення та заміщення визначається залишкова вартість заміщення (відтворення). Особливості застосування майнового підходу встановлюються відповідними національними стандартами щодо оцінки об`єктів у формі цілісних майнових комплексів та у формі фінансових інтересів. Пунктами 50-55 Національного стандарту № 1 визначені загальні вимоги до проведення незалежної оцінки майна. Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442, є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що оцінка нерухомого майна має здійснюватися відповідно до Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна», з урахуванням вимог Національного стандарту № 1, яким визначено загальні засади. Пунктом 51 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» передбачено, що незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки, ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби). У цій справі встановлено, висновок про оцінку квартири складено за витратним методом, огляду оцінювачем об`єкта оцінки не було проведено та звіт складає оцінювальний акт. Статтею 32 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено відповідальність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, а згідно з частиною 2 цієї статті оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності-суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону. Ураховуючи викладене, чинним законодавством України передбачено підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання в разі неналежного виконання (зокрема недостовірності чи необ`єктивності оцінки майна) ним своїх обов`язків. Водночас звіт про оцінку майна, є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності-суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»). Системний аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором. Звіт про оцінку майна, складовою частиною якого є висновок про оцінку не створює правових наслідків для сторін, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності-суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності. Отже, встановлена правова природа висновку про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов`язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів. Подібні за змістом висновки висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17 (провадження № 12-18гс18), а також у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 168/828/16-ц (провадження № 61-21793св18), від 07 лютого 2024 року у справі № 607/12426/18 (провадження № 61-4767св23),від 10 вересня 2024 року у справі № 754/10703/22. Крім того, позивач у позові вказує, що оскаржуваний ним висновок підлягає визнанню недійсним також із тих підстав, що він не є належним та допустимим доказом для сплати судового збору. Фактично позивач просить в судовому порядку в цій справі визнати недійсним доказ, який поданий [PERSON] на підтвердження доводів позову останньої в іншій справі щодо поділу квартири. Проте, за змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Тобто, оцінку доказів (в тому числі і на підтвердження сплати судового збору) на предмет їх належності та допустимості, достовірності та достатності, відповідно до ст. 89 ЦПК України проводить суд, що здійснює розгляд справи, в якій цей висновок поданий як доказ, а не суд у іншій справі. Підсумовуючи, суд відмовляє у задоволенні позову, оскільки обраний спосіб захисту не є ефективним та не відповідає вимогам чинного законодавства. Тому, оскільки пред`явлення даного позову із обранням способу захисту, який не ґрунтується на законі та не призведе до ефективного захисту прав позивача, у задоволенні позову суд відмовляє. Розподіл судових витрат Оскільки суд відмовив у задоволенні позову, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача слід залишити за ним.

Outcome: dismissed