Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

ТзОВ «Українські фінансові операції» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якій просило стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 20000грн. та понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 2422,40 грн., витрат на правову допомогу в розмірі 10000 грн., а також в порядку ч.10,11 ст.265 ЦПК України просить нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України до моменту виконання рішення, оскільки останній не виконує умови договору. Свої вимоги мотивує наступним. 19.02.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено договір №4401925 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Згідно умов договору відповідач [PERSON] отримав кредит 2000грн. Строк кредиту 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 8 днів. На пільговий строк 8 днів з позичальника погоджено умови пільгового кредитування на умовах 0,01 відсотків у день, проте позичальником не виконано зазначених у договорі умов і до нього у як результат застосовано повну ставку кредитування у розмірі 2,5 % у день. ТзОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало йому кредит в сумі 2000грн. шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача, емітовану Банком АТ «Ощадбанк». За даними поденного Розрахунку заборгованості за Договором № 4401925 від 19.02.2024 року у період з 19.02.2024 року по 23.09.2024 року включно первісним кредитором було нараховано проценти за користування грошовими коштами загальною сумою 10900грн. 23.09.2024р. між ТзОВ «Лінеура Україна» та ТзОВ «Українські фінансові операції» укладено договір факторингу №23/09/2024, згідно якого ТзОВ «Лінеура Україна» передає (відступає) ТзОВ «Українські фінансові операції» за плату належні йому права вимоги, а останнє приймає права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі прав вимоги. Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №23/09/2024 від 23.09.2024р. ТзОВ «Українські фінансові операції» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 13900грн., з яких: 2000 грн.- сума заборгованості за тілом кредиту; 10900грн.- сума заборгованості за процентами; 1000грн.- сума заборгованості по нарахованим штрафам/неустойкам. При цьому, відповідно до умов строк дії договору № 4401925 становить 360 днів: з 19.02.2024 року по 13.02.2025 року та станом на дату укладання Договору факторингу від 23.09.2024 року №23/09/2024, строк дії Договору № 4401925 від 19.02.2024 року не закінчився, а тому, в межах строку дії Договору, укладеного між первісним кредитором та відповідачем, ТзОВ «Українські фінансові операції» з дати факторингу 23.09.2024 року було донараховано відсотки за 142 календарних дні в розмірі 7100грн. Таким чином, відповідач має заборгованість перед позивачем за договором № 4401925 від 19.02.2024 року загальною сумою 20000грн., яка складається з суми заборгованості з тіла кредиту - 2000грн., нарахованих процентів первісним кредитором - 10900грн. та нарахованих позивачем за 142 календарних дні - 7100грн. відсотків, яку і просить стягнути. Крім того, позивач в порядку ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України просить нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України до моменту виконання рішення. Згідно ст.ст.526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. ТзОВ «Лінеура Україна» виконало зобов`язання по кредитному договору в повному обсязі, так як надало відповідачу кредит у визначеному розмірі. В порушення вищевказаних вимог, відповідач своєчасно не повернув кошти для погашення заборгованості, чим не виконав належним чином свої зобов`язання за даними договорами. Внаслідок порушення умов договорів у відповідача виникла заборгованість. Представник позивача в судове засідання не прибув, у наданій суду заяві просив розгляд справи проводити у його відсутності, позов підтримує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, відзиву на позовну заяву не подав. Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з матеріалів справи, 19.02.2024 року між ТзОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено в електронному вигляді Договір №4401925 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Відповідно до договору, кредитодавець надає позичальнику кредит у розмірі 2000 грн. на строк 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 8 днів. На пільговий строк 8 днів з позичальника погоджено умови пільгового кредитування на умовах 0,01 відсотків у день, проте позичальником не виконано зазначених у договорі умов і до нього у як результат застосовано повну ставку кредитування у розмірі 2,5 % у день. ТзОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало йому кредит в сумі 2000грн. шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача, емітовану Банком АТ «Ощадбанк», що підтверджується копією довідки платіжного провайдера- ТзОВ «ПЕЙТЕК УКРАЇНА». За даними поденного розрахунку заборгованості за Договором № 4401925 від 19.02.2024 року у період з 19.02.2024 року по 23.09.2024 року включно Первісним кредитором було нараховано проценти за користування грошовими коштами загальною сумою 10900грн. 23.09.2024р. між ТзОВ «Лінеура Україна» та ТзОВ «Українські фінансові операції» укладено договір факторингу №23/09/2024, згідно якого ТзОВ «Лінеура Україна» передає (відступає) ТзОВ «Українські фінансові операції» за плату належні йому права вимоги, а останнє приймає права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі прав вимоги. Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №23/09/2024 від 23.09.2024р. ТзОВ «Українські фінансові операції» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 13900грн., з яких: 2000 грн.- сума заборгованості за тілом кредиту; 10900грн.- сума заборгованості за процентами; 1000грн.- сума заборгованості по нарахованим штрафам/неустойкам. При цьому, відповідно до умов строк дії договору № 4401925 становить 360 днів: з 19.02.2024 року по 13.02.2025 року та станом на дату укладання Договору факторингу від 23.09.2024 року №23/09/2024, строк дії Договору № 4401925 від 19.02.2024 року не закінчився, а тому, в межах строку дії Договору, укладеного між первісним кредитором та відповідачем, ТзОВ «Українські фінансові операції» з дати факторингу 23.09.2024 року було донараховано відсотки за 142 календарних дні в розмірі 7100грн. Таким чином, відповідач має заборгованість перед позивачем за договором № 4401925 від 19.02.2024 року загальною сумою 20000грн., яка складається з суми заборгованості з тіла кредиту - 2000грн., нарахованих процентів первісним кредитором - 10900грн. та нарахованих позивачем за 142 календарних дні - 7100грн. Щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.610 ЦК України, порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже як встановлено судом, 19.02.2024 між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» було укладено кредитний договір №4401925. Відповідно до договору, кредитодавець надає позичальнику кредит у розмірі 2000 грн. на строк 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 8 днів. На пільговий строк 8 днів з позичальника погоджено умови пільгового кредитування на умовах 0,01 відсотків у день, проте позичальником не виконано зазначених у договорі умов і до нього у як результат застосовано повну ставку кредитування у розмірі 2,5 % у день. Проте відповідач належним чином свої зобов`язання не виконав та допустив заборгованість в загальній сумі 20000грн. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції», у частині стягнення заборгованості за кредитним договором №4401925 від 19.02.2024 року за тілом кредиту та процентами за користування ним в загальній сумі 20000, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню. Щодо нарахування суми інфляційних втрат і 3% річних. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У своєму позові ТзОВ «Українські фінансові операції» також просило суд стягнути з [PERSON] на свою користь інфляційні втрати та 3 % річних, обрахунок яких позивачем не проведено. Нарахування інфляційних втрат та три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення не відповідає вимогам п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, згідно із яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦПК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) Отже, вимоги ТзОВ «Українські фінансові операції» щодо стягнення з [PERSON] , інфляційних втрат та 3 % річних не підлягають до задоволення. Щодо розподілу судових витрат зі сплати судового збору. Дослідженою копією платіжної інструкції від 05.12.2025р., встановлено, що звертаючись до суду із даним позовом позивачем сплачено 2422,40грн. судового збору, які згідно приписів ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню із відповідача в користь позивача. Щодо розподілу судових витрат на професійну юридичну допомогу. Згідно статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №607/14338/19-ц від 01.12.2021. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. Верховний Суд у постанові від 22.01.2021 у справі № 925/1137/19 роз`яснив, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19. З урахуванням викладеного вище, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Отже, зміст наведених норм законодавства вказує на те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду № 810/3213/16 від 04.08.2020, № 640/15803/19 від 05.08.2020. У постанові від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивач надав Договір про надання юридичних послуг №01/08/2024 від 01.08.2024р. та акт №4401925 прийому-передачі виконаних робіт від 25.11.2025р., згідно якого клієнт зобов`язаний сплатити адвокату винагороду в розмірі 10000грн. Таким чином, відповідно до ст. 137 ЦПК України, із врахуванням обсягу виконаних адвокатом робіт, часу їх виконання, складності справи, співмірності часу розгляду справи та участі адвоката у її розгляді, зокрема розгляду справи у спрощеному провадженні, суд приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000грн.

Outcome: partial