Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

І. Стислий зміст позовних вимог. Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» діючи через свого представника Дідух Є.О., звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № 4989448 від 23 вересня 2024 року у розмірі 55 170 грн. 00 коп. 23.09.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено кредитний договір № 4989448 про надання фінансового кредиту, який укладений в електронному вигляді за допомогою одноразового ідентифікатора. Підписуючи договір, відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Відповідно до кредитного договору, позивач надав фінансовий кредит на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором на наступних умовах: сума виданого кредиту: 9 000 грн. 00 коп., строк кредиту : 360 днів, з процентною ставкою 1% в день. (а.с. 21-32) У порушення умов кредитного договору, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. Загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за Договором становить 55 170 грн. 00 коп., яка складається із: заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) у розмірі 12 000 грн. 00 коп., суми заборгованості за процентами нарахованими первісним кредитором у розмірі 30 330 грн. 00 коп., суми заборгованості за процентами нарахованими ТОВ «Українські фінансові операції» у розмірі 12 840 грн. 00 коп. Покликаючись на договірні зобов`язання та положення цивільного законодавства позивач просив позов задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, а також понесені судові витрати у виді сплати судового збору та витрати на професійну правову допомогу. Посилаючись на те, що відповідач порушив умови договору по поверненню коштів та ст. 509, 526, 1054 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором. ІІ. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. 12 листопада 2025 року до Рівненського міського суду Рівненської області надійшли матеріали цивільної справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. На виконання вимог частини шостої статті 187 ЦПК України 13 листопада 2025 року до Рівненського міського суду Рівненської області надійшла відповідь № 2003597 з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання відповідача. [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2025 року зазначена позовна заява прийнята до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. (а.с. 126-127) Позивач в судове засідання не з`явився, у позовній заяві просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, щодо заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, на адресу суду повернувся конверт з відміткою пошти «Адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 129-130, 132-133) У відповідності до ст. 128 ЦПК України відповідач являється таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, оскільки поштова кореспонденція направлялася відповідачу за місцем його реєстрації. Відзиву із запереченнями на позовну заяву відповідач не надав. Інших заяв та клопотань до суду від учасників справи не надходило. Відтак суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідача в заочному порядку, на підставі документів та доказів, що є в матеріалах справи. За таких обставин у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в порядку визначеному ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд здійснює розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. З`ясувавши фактичні обставини справи, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. ІІІ. Фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, докази. Суд встановив, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49, 51 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України. 23 вересня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 4989448 про надання коштів на умовах споживчого кредиту.(а.с. 21-32) Кредитний договір укладено в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію». Під час укладення договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, у зв`язку з чим у них виникли взаємні права та обов`язки. Відповідно до умов договору первісний кредитор зобов`язався надати відповідачу грошові кошти у розмірі 9 000 грн. 00 коп. строком на 360 днів з 23 вересня 2024 року по 18 вересня 2025 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1 % на день. Надалі між сторонами було укладено додатковий договір від 23 вересня 2024 року, відповідно до якого відповідачу було надано додатково 3 000 грн. 00 коп., у зв`язку з чим загальна сума отриманих коштів склала 12 000 грн. 00 коп. Надання кредитних коштів здійснювалося у безготівковій формі шляхом перерахування на платіжну картку відповідача № [NUMBER] , емітовану АТ «Універсал Банк», що підтверджується довідками платіжних провайдерів та іншими письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. (а.с. 89-91) Згідно з умовами договору відповідач зобов`язувався своєчасно повертати кредитні кошти та сплачувати проценти за користування кредитом відповідно до графіка платежів. Однак відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. За даними поденного розрахунку заборгованості, у період з 23 вересня 2024 року по 02 червня 2025 року первісним кредитором було нараховано проценти за користування кредитом у сумі 30 330 грн. 00 коп. (а.с. 37-38) 02 червня 2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції» було укладено договір факторингу № 02-1/06/2025, відповідно до якого право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 4989448 було відступлено позивачу. Про відступлення права вимоги відповідач був повідомлений у спосіб, передбачений умовами договору та чинним законодавством. (а.с. 92-101) Станом на дату укладення договору факторингу строк дії кредитного договору не закінчився, у зв`язку з чим позивачем у межах строку кредитування було донараховано проценти за користування кредитом за період з 03 червня 2025 року по 17 вересня 2025 року в сумі 12 840 грн. 00 коп., що підтверджується поданим позивачем розрахунком заборгованості. Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором № 4989448 від 23 вересня 2024 року станом на момент звернення до суду становить 55 170 грн, з яких: 12 000 грн. 00 коп. - заборгованість за основною сумою кредиту; 30 330 грн. 00 коп. - проценти, нараховані первісним кредитором; 12 840 грн. 00 коп. -проценти, нараховані позивачем. Вказана заборгованість відповідачем не погашена, доказів її сплати або заперечень щодо розміру та підстав нарахування суду не надано. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про виникнення між сторонами договірних правовідносин з приводу отримання [PERSON] кредитних коштів у ТОВ «Українські Фінансові Операції», невиконання умов яких призвело до виникнення кредитної заборгованості. ІV. Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що передбачено пунктом 3 частини 1 статті 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно з яким сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно з ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно з ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Проаналізувавши вищевказані положення законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Як підтверджується матеріалами справи, відповідачем було укладено Договір № 4989448 за умовами яких відповідач отримав кошти шляхом їх перерахування на його банківський картковий рахунок. З врахуванням викладеного, суд вважає, що між сторонами укладено кредитний договір, відповідач ознайомився і погодився з умовами договору, а подані позивачем паперові копії електронних документів є допустимими письмовими доказами відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». При цьому, суд зазначає, що враховуючи умови надання кредитних коштів, саме боржник має доступ до своїх рахунків, і він мав можливість представити суду виписку з своїх рахунків на підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладеного договору, однак доказів на спростування заявлених позовних вимог в частині укладення договору та отримання кредитних коштів, суду не надав. Отже, з урахуванням умов договору, заборгованість за кредитним договором № 4989448 від 23.09.2024 становить 55 170 грн. 00 коп., яка складається із: заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) у розмірі 12 000 грн. 00 коп., суми заборгованості за процентами нарахованими первісним кредитором у розмірі 30 330 грн. 00 коп., суми заборгованості за процентами нарахованими ТОВ «Українські фінансові операції» у розмірі 12 840 грн. 00 коп. За змістом ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», «так і строк (термін) виконання зобов`язання» (ст. 530 ЦК України). Статтею 525 ЦК України заборонено односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Положеннями статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження належного виконання ним зобов`язань та спростування суми заборгованості перед позивачем. Суд встановив, що 23.09.2024 між сторонами виникли договірні відносини внаслідок отримання відповідачем кредиту в ТОВ «Українські Фінансові Операції». Відповідач не надав суду доказів, які спростовували б розмір заборгованості, тому розрахунок заборгованості, який надав позивач суд приймає як достовірний. Фактично отримані та використані позичальником грошові кошти у добровільному порядку в повному обсязі відповідач не повернув позивачу. Отже, відповідач [PERSON] не виконав обов`язок з повернення кредитних коштів і позивач вправі вимагати захисту порушених прав у судовому порядку шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення коштів. Враховуючи викладене, суд робить висновок, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором № 4989448 від 23.09.2024 у розмірі 55 170 грн. 00 коп., яка складається із: заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) у розмірі 12 000 грн. 00 коп., суми заборгованості за процентами нарахованими первісним кредитором у розмірі 30 330 грн. 00 коп., суми заборгованості за процентами нарахованими ТОВ «Українські фінансові операції» у розмірі 12 840 грн. 00 коп. є обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню. Разом із тим, вирішуючи питання щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, суд виходить із такого. У цій справі позивач заявив до стягнення виключно заборгованість, що складається з тіла кредиту та процентів за користування кредитом, нарахованих у межах строку дії договору, тоді як вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних як окремої складової заборгованості у позовній заяві не заявлялися та належними доказами не обґрунтовувалися. Крім того, застосування положень частин десятої та одинадцятої статті 265 ЦПК України є правом, а не обов`язком суду та можливе лише за умови встановлення правових підстав для продовження нарахування відповідних сум після ухвалення судового рішення. З огляду на характер спірних правовідносин, склад заявлених позовних вимог та відсутність у позові вимог щодо стягнення інфляційних втрат або 3 % річних, суд не вбачає підстав для застосування наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України, та продовження їх нарахування після ухвалення рішення. Оскільки такі вимоги не заявлялися та не були обґрунтовані належними доказами, їх стягнення у цій справі є недоцільним і може призвести до необґрунтованого розширення предмета спору. За таких обставин суд вважає, що правові підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних, а також для зазначення у рішенні суду положень про їх нарахування до моменту виконання рішення відповідно до частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України - відсутні. У зв`язку з наведеним, у задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, а також у застосуванні механізму їх подальшого нарахування слід відмовити. Згідно зі статтею 133 ЦПК судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Оскільки позов підлягає задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати на сплату судового збору в розмірі 2 422 грн. 40 коп. Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд дійшов висновку, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу не є співмірними із складністю справи та іншими істотними обставинами, а тому, вартість такої послуги в даному випадку є необґрунтованою та явно завищеною. Враховуючи зазначене, суд вважає, що співмірним розміром відшкодування на користь позивача витрат на правничу допомогу є сума 5 000 грн. 00 коп., яка є доведеною, документально обґрунтованою та такою, що відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. За таких обставин на користь позивача слід стягнути витрати на правничу допомогу за відповідача в розмірі 5 000 грн. 00 коп., у стягненні інших витрат на професійну правничу допомогу відмовити. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial