Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

Представник позивача адвокат Годько І. О. звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову вказала, що при зверненні до Другої дніпровської державної нотаріальної контори з метою оформлення спадщини їй стало відомо, що на квартиру за адресою: [ADDRESS] накладено арешт та заборону здійснювати відчуження цього майна. Позивачка є власницею частки у цій квартирі, а також спадкоємцем після смерті діда - [PERSON] , має намір вступити в права спадщину на частки спадкодавців у вказаній квартирі. Арешт було накладено на частку у вказаній квартирі, якою володів дядько позивачки [PERSON] . В листі КП «Дніпровське БТІ» Дніпровської міської ради № 542 від 17.01.2022 вказано, що в матеріалах інвентаризаційної справи за адресою: [ADDRESS] , міститься постанова Ленінського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції від 07.02.2008 про примусове виконання виконавчого листа № 2-2416-07 виданого 20.08.2007 Ленінським районним судом м. Дніпропетровська та копії свідоцтва про право власності від 09.09.2010. При цьому відділ державної виконавчої служби листом № 9215 від 04.02.2022 повідомив, що на виконанні у відділу не перебувало виконавче провадження про стягнення заборгованості з [PERSON] . Також повідомлено, що виконавчі провадження завершені по 2018 рік включно знищені. Зазначає, що наявність обтяжень перешкоджає позивачу вільно користуватись та розпоряджатись належним вищевказаним майном, порушує її права, як власника цього майна. У зв`язку з чим, вона звернулась з цим позовом, в якому просила суд зняти арешт та скасувати заборону здійснювати відчуження майна - квартири [ADDRESS] , накладений постановою Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 07.02.2008, а саме при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-2416-07 виданого 20.08.2007 Ленінським районним судом м. Дніпропетровська Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 28 липня 2025 року прийнято до провадження цивільну справу в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Представником відповідача Астапенковою К. М. надано суду відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити в повному обсязі в задоволенні позовної заяви. В обґрунтування представник зазначила, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчого провадження, спецрозділу та архівних виконавчих проваджень не вдалось ідентифікувати виконавче провадження на підставі якого було накладено арешт. Вважає, що відділ ДВС не є належним відповідачем у цій справі та позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушених прав, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 29 вересня 2025 року закрито підготовче провадження у справі з призначенням справи до судового розгляду по суті. Позивач та її представник до суду не з`явились, подали клопотання в якому просили розглянути справу без їх участі, на позові наполягали. Представник відповідача в судове засідання також не з`явилась, у відзиві на позов просила суд розглянути справу за відсутності їх представника та заперечувала проти позовних вимог. Представник третьої особи Другої дніпровської державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання також не з`явився, просив розглянути справу без їх участі відповідно до діючого законодавства. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників позивача і відповідача, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що спірна квартира за адресою: [ADDRESS] , належала на праві власності [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (позивач) та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим Управлінням житлового господарства Дніпровської міської ради 09.09.2010. Всі вказані особи також були зареєстровані у цій квартирі. Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 07.02.2008 державним виконавцем Гейко О. В. Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , в тому числі на квартиру за адресою: [ADDRESS] , заборонено здійснювати відчуження цього майна. [INFO] помер дядька позивачки - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть (повторно) Серія [NUMBER] від 23.07.2019. Саме на його частку у майні було накладено арешт та заборону відчуження. Після його смерті було заведено спадкову справу № 1026/2021. [INFO] помер дідусь позивачки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] від 04.06.2021. Після його смерті було заведено спадкову справу № 825/2021. За життя [PERSON] склав заповіт на користь онуки - [PERSON] (позивач), посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Міхеєвою Т. М. 04.09.2019, реєстр № 656. [PERSON] 12.10.2021 звернулась із заявою про прийняття спадщини до Другої дніпровської нотаріальної контори. В матеріалах справи наявна копія заповіту [PERSON] від 04.09.2019, реєстр № 656, яким він на випадок своєї смерті зробив розпорядження, а саме заповів [PERSON] все своє майно. Також судом встановлено, що в матеріалах інвентаризаційної справи за адресою: [ADDRESS] , міститься постанова Ленінського ВДВС ДМУЮ від 07.02.2008, якою накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна (Лист Дніпровського БТІ № 542 від 17.01.2022). З відповіді Новокодацького ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) № 9215 від 04.02.2022 вбачається, що за перевіркою АСВП на виконанні у відділі не перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документа про стягнення заборгованості з [PERSON] , [INFO] . Згідно із ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності це право володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За змістом ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 5 статті 1268 ЦК встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Підпунктами 4.15., 4.18., 4.20. п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністра юстиції України за №296/5 від 22 лютого 2012 року передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину може бути відкладена у разі: витребування нотаріусом відомостей або документів від фізичних або юридичних осіб, при цьому строк, на який може бути відкладено видачу свідоцтва про право на спадщину, не може перевищувати одного місяця; необхідності отримання нотаріусом від заінтересованих осіб згоди на подачу спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, заяви про прийняття спадщини згідно з вимогами частини другої статті 1272 Цивільного кодексу України. За обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулась до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони, обтяження іпотекою або арешту цього майна. Якщо на спадкове майно накладено арешт, видача свідоцтва про право на спадщину зупиняється до зняття арешту. Частинами 1, 2 статті 56 Закону України«Про виконавче провадження» встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Вимога про зняття арешту заявлена під час дії Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII. Частинами 1, 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 № 1404-VIII (в редакції чинній на момент звернення позивача до суду) передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що державний виконавець мав при закінченні виконавчого провадження щодо боржника зняти накладений ним арешт на нерухоме майно. Як вбачається з досліджених судом доказів зняття арешту в досудовому порядку державним виконавцем при закінченні виконавчого провадження не було здійснено. Згідно із ч. ч. 1, 2, 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Отже, позов про зняття арешту з майна боржника може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Судом було встановлено, що позивач є власником частки в нерухомому майні та спадкоємцем частки у майні, на яке накладено арешт. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно порушуються права позивача як власника та на вступ у спадщину, внаслідок чого вона позбавлена змоги отримати свідоцтво про право на спадщину за на майно її діда [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , а іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо. Згідно із ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Отже, принцип змагальності сторін визначений законом і він передбачає, що кожна сторона повинна довести перед судом обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У кожної із сторін не має процесуальних переваг в доведенні своїх вимог і заперечень. Враховуючи наявність накладеного арешту на нерухоме майно, неможливість зняття арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна, захистити своє порушене право власності не може, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача і необхідність захисту її права шляхом зняття такого арешту, у зв`язку з чим, позовні вимоги відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. При цьому суд враховує, що зняти арешт в іншому порядку неможливо, оскільки виконавче провадження, під час якого накладено арешт, знищено за закінченням строків зберігання, що було підтверджено відповідачем у відзиві на позовну заяву. Отже відповідач позбавлений можливості вирішити питання про звільнення майна з-під арешту у позасудовому порядку. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими.

Outcome: approved