Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

22.10.2025 із Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області до Воловецького районного суду Закарпатської області надійшла на розгляд позовна заява Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, за підсудністю на підставі п.1 ч.1 ст. 31 ЦПК України. Ухвалою судді від 22.10.2025 прийнято справу до розгляду суддею [PERSON] , відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. На підставі розпорядження керівника апарату від 12.01.2026 за №27/01-04/26 призначено повторний авторозподіл даної судової справи у зв`язку із увільненням судді [PERSON] від виконання обов?язків судді з призовом на військову службу під час загальної мобілізації та задля неподущення порушень строків розгляду справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01.2026, головуючим суддею для розгляду судової справи було визначено суддю Павлюка С.С . Ухвалою суду від 13.01.2026 цивільну справу прийнято до свого провадження та ухвалено здійснювати розгляд справи в у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, та призначено судовий розгляд справи. Позов мотивовано тим, що 03.01.2021 між ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» та [PERSON] було укладено кредитний договір №10002903749. 05.09.2022 між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено Договір факторингу №556/ФК-22, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» передає (відступає) ТОВ «Діджи Фінанс» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «Діджи Фінанс» приймає належні ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» Права Вимоги до [PERSON] за Договором про фінансовий кредит №10002903749. Відповідно до Договору факторингу №556/ФК-22, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до [PERSON] в сумі 27694,82 грн, з яких: 4 700 грн - сума заборгованості за тілом кредиту; 22994.82 грн - сума заборгованості за відсотками. На підставі наведеного, просить суд стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за Договором №10002903749 в розмірі 27694,82 грн, а також понесені судові витрати. Не погоджуючись із позовними вимогами, відповідачем [PERSON] було подано відзив на позов, зміст якого зводиться до наступного. Відповідач вказує, що згідно умов вищезазначеного договору позики позичальник має право продовжити строк кредиту, якщо сторонами було досягнуто такої домовленості. При кожному продовженні строку користування кредитом між позичальником та Товариством укладаються відповідні угоди, які є невід`ємними частинами цього договору та згідно п.8.1. «Внесення змін та доповнень до нього договору оформлюється шляхом укладення/підписання Сторонами додаткових договорів додаткових угод.» Натомість будь-які додаткові угоди про пролонгацію (продовження) зазначеного договору позики та додані позивачем в додатку до позову Додаткові угоди про зміну умов договору позики №10002903749 від 03.01.2021 укладені нібито відповідачкою, нею та ні будь-ким іншим від її імені не укладалися з кредитодавцем, підписувалися ні письмово, ні усно та не підписувалися за допомогою електронного цифрового підпису (ключа) від її імені. З чого видно, що додані в додатку до позову зазначені додаткові угоди про зміну умов вказаного договору позики відповідачкою фактично не укладалися, на зміну умов договору відповідачка не погоджувалася, на їх укладання не надавала та ТзОВ не надало суду доказів надсилання на номер телефону одноразового ідентифікатора та використання саме ПІБ такого ідентифікатора в якості електронного підпису позичальника при укладенні таких вишенаведених додаткових угод. Без надання таких доказів не можливо встановити факт укладення таких Додаткових угод про зміну умов договору позики №10002903749 від 03.01.2021 між кредитодавцем та позичальником, так, як фактично між ними такі додаткові угоди не укладалися. Крім цього, строк позики складав 30 днів, дата видачі позики 03.01.2021Ю дата повернення позики 02.02.2021, процента ставка 1.14% день, Згідно додатку №1 до Договору позики загальна сума позики мала скласти 6307.40 грн, з якої сума позики мала скласти 4700.00 грн, а сума процентів за весь, строк користування позикою 1607,04 гри (4700.00 грн х 1.14%/день х 30 днів). Відповідно заявлені ТзОВ до відповідача позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими та не містять, належного, як документального підтвердженим так і законного підтвердження. У зв`язку з наведеним, просить відмовити у задоволенні позову в сумі 27 694.82 гривень, просить позов задовольнити частково та стягнути з неї заборгованість в розмірі 6307,40 грн, з яких: заборгованість за кредитом 4700.00 гривень та прострочена заборгованістьза нарахованими процентами 1607.04 гривень. Також просить зменшити суму сплати судового збору пропорційно до задоволеної суми боргу та витрат на правову допомогу. Представник позивача у судове засідання не з`явився, при цьому подав заяву, згідно якої просить проводити розгляд даної справи без його участі за наявними у справі матеріалами, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі. Відповідач також у судове засідання не з`явилася, згідно поданого відзиву просить відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як вбачається з матеріалів справи, 03.01.2021 між ТОВ Фінансова компанія «Інвест Фінанс» та [PERSON] було укладено Договір №10002903749, відповідно до якого останній було надано кредит у розмірі 4700 грн строком на 30 календарних днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1.14% за 1 день. Далі, 05.09.2022 між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено Договір факторингу №556/ФК-22, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» передає (відступає) ТОВ «Діджи Фінанс» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «Діджи Фінанс» приймає належні ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» Права Вимоги до [PERSON] за Договором про споживчий кредит №10002903749. Отже, ТОВ «Діджи Фінанс», набувши статусу нового кредитора, отримало право пред`явлення вимоги до [PERSON] щодо погашення наявної в неї заборгованості за Договором кредиту №10002903749 від 03.01.2021, що повністю узгоджується з положеннями ст. 514 ЦК України. Так, представник позивача вказує, що відповідно до Договору факторингу №556/ФК-22, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до [PERSON] в сумі 27694,82 грн, з яких: 4 700 грн - сума заборгованості за тілом кредиту; 22994.82 грн - сума заборгованості за відсотками. Частиною 2 ст.11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.(стаття 628 ЦК України). Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України«Про електроннукомерцію» та Законом України «Про електронний цифровий підпис». Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). У пункті 5 статті 3Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Враховуючи положення ч.1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Також, відповідно до ч.1, 2 ст.6 Закону України«Про електроннідокументи таелектронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеномустаттею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначенимстаттею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Договір, укладений у електронній формі є таким, що укладений у письмовому вигляді. Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19; від 23.03.2020 у справі №404/502/18; від 07.10.2020 за №127/33824/19. Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» виконало взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачці кредит, відповідно до умов укладеного кредитного договору. Враховуючи те, що судом встановлено факт укладення кредитного договору, отримання відповідачкою коштів за цим договором та факт його неповернення відповідно до умов вказаних у договорах та у строки, визначені сторонами, відповідач була повідомлена про умови, порядок та строки кредитування, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення процентів за кредитним договором, суд виходить з наступного. Згідно умов вищезазначеного договору позики позичальник має право продовжити строк кредиту, якщо сторонами було досягнуто такої домовленості. При кожному продовженні строку користування кредитом між позичальником та Товариством укладаються відповідні угоди, які с невід`ємними частинами цього договору та згідно п.8.1. «Внесення змін та доповнень до нього договору оформлюється шляхом укладення/підписання Сторонами додаткових договорів додаткових угод.» Натомість будь-які додаткові угоди про пролонгацію (продовження) зазначеного договору позики та додані позивачем в додатку до позову Додаткові угоди про зміну умов договору позики №10002903749 від 01.03.2021 укладені нібито відповідачкою, нею та ні будь-ким іншим від її імені не укладалися з кредитодавцем, підписувалися ні письмово, ні усно та не підписувалися за допомогою електронного цифрового підпису (ключа) від її імені. Додані в додатку до позову зазначені додаткові угоди про зміну умов вказаного договору позики відповідачкою фактично не укладалися, на зміну умов договору відповідачка не погоджувалася, на їх укладання не надавала та позивач не надав суду доказів надсилання на номер телефону одноразового ідентифікатора та використання саме ПІБ такого ідентифікатора в якості електронного підпису позичальника при укладенні таких вишенаведених додаткових угод. А тому, без надання таких доказів не можливо встановити факт укладення таких Додаткових угод про зміну умов договору позики №10002903749 від 01.03.2021 між кредитодавнем та позичальником, так, як фактично між ними такі додаткові угоди не укладалися. Крім цього. Строк позики складав 30 днів. Дата видачі позики 03.01.2021. Дата повернення позики 02.02.2021. Процента ставка 1.14% день. Згідно правової позиції, яка викладена у пунктах 48-55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, яка полягає в тому, що з дня закінчення строку дії кредитного договору відносини між банком та відповідачем за своєю суттю перейшли з кредитних правовідносин, які передбачають правомірне користування чужими грошовими коштами зі сплатою відповідних процентів визначених у договорі, у відносини незаконного користування чужими грошовими коштами, тобто перейшли в охоронні правовідносини, права та інтереси позивача за якими забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тобто, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно вимог ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після вказаної дати позивач не міг такі проценти нараховувати. Зважаючи на правові висновки, викладені у пунктах 48-55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, на переконання суду позивач неправомірно здійснив нарахування відсотків за користування кредитом після спливу строку кредитування, а відтак позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми заборгованості за відсотками після завершення кредитування до задоволення не підлягають. Враховуючи наявність у відповідача непогашеної заборгованості за кредитним договором, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача частково, а саме: стягнути заборгованість за договором №10002903749 від 03.01.2021, яка складається з суми позики в розмірі 4700.00 грн, а сума процентів за весь, строк користування позикою 1607,04 гри (4700.00 грн х 1.14%/день х 30 днів). Отже, позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають частковому задоволенню. Відтак, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає до стягнення заборгованість в загальній сумі 6307 гр 04 коп. Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті позивачем ТОВ «Діджи Фінанс» судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду у розмірі 2422 грн 40 грн і підтверджуються платіжною інструкцією №13014 від 11.09.2025, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача у розмірі 557 грн 15 коп пропорційно до задоволених позовних вимог. Що стосується вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, то суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.ч. 1-3статті 134 ЦПК Україниразом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до правової позиції, викладеної зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19) витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до правових висновків висловлених Верховним Судом у справі №922/1964/21 від 16.11.2022 учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. При цьому, суд приходить до висновку, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду викладеної у постанові від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, правовим позиціям Верховного Суду викладеним у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 813/481/18, від 2 жовтня 2019 року у справі № 815/1479/18, від 29 жовтня 2020 року у справі № 686/5064/20,від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19). Судом встановлено, що 01.01.2025 між ТзОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та адвокатом Білецький Б.М. укладено Договір про надання правової допомоги №42649746. Із детального опису робіт виконаних адвокатом Білецьким Б.М. від 12.09.2025 вбачається вартість наданих послуг адвокатом: - правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТзОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» - 1,5 год, вартість 1500 грн/год, загальна 2250 гривень; - складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи 3 год, вартість 1000 грн/год, загальна 3000 гривень; - формування додатків до позовної заяви (письмові докази) 1 год, вартість 750 грн/год, загальна 750 гривень, Загальна вартість наданих послуг складає 6 000 гривень. У свою чергу, суд бере до уваги те, що дана справа не є складною, є типовою для представника позивача та не потребує значного проміжку часу для підготовки та подання позову, розмір витрат на плату адвоката повинен бути співмірним із ціною позову, а тому суд приходить до висновку, що заявлена сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 гривень є завищеною, яку слід зменшити до 3 000 гривень. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved