Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про тлумачення змісту договору, в якому просив суд встановити та розтлумачити, що [PERSON] самостійно виховує та утримує малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Відповідачка надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає, не заперечує про встановлення та розтлумачення, що [PERSON] самостійно виховує та утримує малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов наступного висновку. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ст. 82 ЦПК України). Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] 06 червня 2014 року було зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління від 06 червня 2014 року, про що зроблено відповідний актовий запис №289. У шлюбі народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 02 грудня 2014 року та про що зроблено відповідний актовий запис №1745. Починаючи з 2017 року у сторін виникли різні погляди на сімейне життя, різні інтереси, це приводило до постійних сварок, не розумінь одно одного. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені з жовтня 2018 року, причиною стали різні погляди на сімейне життя, різні інтереси, сварки, які негативно впливали на подружнє життя. Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26 січня 2023 року, що набрало законної сили 02 березня 2023 року, шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 06 червня 2014 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис 289 - розірвано. Після розірвання шлюбу та по теперішній час син [PERSON] , [INFO] фактично проживав та був на повному утриманні та виховані позивача [PERSON] . 11 грудня 2025 року між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено Договір про визначення місця проживання дитини та щодо здійснення батьківських прав та обов`язків відносно неповнолітньої дитини. Зазначений договір було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гегель С.Ю. та зареєстровано в реєстрі за №701. Згідно пункту 4.1 Договору про визначення місця проживання дитини та щодо здійснення батьківських прав та обов`язків відносно неповнолітньої дитини від 11 грудня 2025 року встановлено, що за домовленістю Сторін ( [PERSON] та [PERSON] ) встановлюється обов`язок батька [PERSON] нести витрати в повному обсязі на утримання дитини сина [PERSON] , [INFO] , зокрема харчування, одяг, взуття, навчання (в тому числі додаткове), лікування, профілактично-оздоровче лікування, надання інших медичних послуг дитини, розвиваючі заняття (гуртки, спортивні секції тощо, відвідування розважальних закладів), у період проживання/перебування дитини сина [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] . Таким чином, Договір про визначення місця проживання дитини та щодо здійснення батьківських прав та обов`язків відносно неповнолітньої дитини від 11 грудня 2025 року чітко встановлює, що дитина (син [PERSON] , [INFO] ) перебуває на повному утриманні та виховані батька ( [PERSON] ), однак відповідачка [PERSON] стверджує протилежне, вказуючи, що назва договору передбачає спільне виховання. Ретельний аналіз Договору про визначення місця проживання дитини та щодо здійснення батьківських прав та обов`язків відносно неповнолітньої дитини від 11 грудня 2025 року вбачає, що обов`язок виховання та утримання сина [PERSON] , [INFO] в повному обсязі покладений виключно на батька [PERSON] , мати в свою чергу має право тільки спілкуватися з сином, без встановлених обов`язків. Неоднакове тлумачення Договору про визначення місця проживання дитини та щодо здійснення батьківських прав та обов`язків відносно неповнолітньої дитини від 11 грудня 2025 року між сторонами створює спір між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] щодо належного його виконання. Частиною 1 статті 637 ЦК України встановлено, що тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. Частиною 2 статті 213 ЦК України встановлено, що на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Частиною 3 статті 213 ЦК України передбачено, що при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина мас право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Оскільки неоднакове розуміння умов Договору про визначення місця проживання дитини та щодо здійснення батьківських прав та обов`язків відносно неповнолітньої дитини від 11 грудня 2025 року може привести до порушення інтересів дитини, суперечностей та нерозумінь між батьками, позивач [PERSON] потребує в судовому тлумаченні змісту Договору про визначення місця проживання дитини та щодо здійснення батьківських прав та обов`язків відносно неповнолітньої дитини від 11 грудня 2025 року. В даному випадку встановлені всі фактичні обставини справи, враховано доводи сторін, надано належну оцінку доказам у справі та суд застосовує норми права, які регулюють зазначені правовідносини. Висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, та не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, викладених у постановах з зазначеного питання. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року ) (Постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі № 465/3586/17, від 08.10.2020 у справі № 712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)» (Постанова КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 № 161/4641/17, 20.10.2020 у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 у справі № 585/2958/17, від 12.101.2020 у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 у справі №161/7515/15-ц). На підставі викладеного,

Outcome: approved