Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до відповідача, просить встановити факт самостійного виховання та утримання батьком [PERSON] свого сина [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з початком повномасштабного вторгнення у лютому 2022 року його малолітній син [PERSON] за добровільною згодою позивача виїхав за кордон разом із матір`ю відповідачем у справі [PERSON] , задля його безпеки. Після розірвання шлюбу сторін у вересні 2023 року дитина залишилася проживати з матір`ю, а позивач продовжував дистанційно підтримувати тісний зв`язок із сином та повністю забезпечував його матеріальні потреби. З часом позивач почав помічати тривожні зміни у стані дитини: [PERSON] перестав розвиватися відповідно до віку, втратив елементарні навички самообслуговування та не опанував базову грамоту. Як з`ясувалося пізніше, причиною цього став важкий психічний розлад відповідача, що супроводжувався галюцинаціями та неадекватною поведінкою, через які вона неодноразово потрапляла до психіатричних лікарень Португалії протягом 20242025 років. Усвідомлюючи реальну загрозу життю та здоров`ю сина, позивач наполіг на його поверненні в Україну, і з лютого 2025 року [PERSON] проживає з позивачем у Львові та з того часу він самостійно займається його вихованням, лікуванням та соціалізацією без жодної участі матері. Зараз син навчається у другому класі школи №42, а для подолання затримки розвитку та мовленнєвих вад він регулярно відвідує заняття з логопедом-дефектологом. Позивач приділяє дитині весь вільний час, забезпечуючи йому належний догляд, гармонійний розвиток та емоційну підтримку, що підтверджується відповідними документами про навчання та медичну допомогу. Зважаючи на те, що позивач є військовозобов`язаним, його мобілізація до лав ЗСУ призведе до того, що малолітній син позивача залишиться без будь-якої батьківської опіки, оскільки матір дитини через важку психічну хворобу та ілюзорне сприйняття реальності не здатна виконувати батьківські обов`язки і становить небезпеку для хлопчика, а позивач є єдиною особою, яка може забезпечити його життєдіяльність. Встановлення судом факту самостійного виховання та утримання позивачем сина необхідне йому для отримання відстрочки від призову на законних підставах, що дозволить позивачу й надалі виконувати обов`язки, передбачені статтею 150 Сімейного кодексу України, піклуватися про здоров`я і розвиток сина та готувати його до самостійного життя в безпечному середовищі, тому просить позов задовольнити. Ухвалою від 03.06.2025 постановлено вказану справу прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначити підготовче засідання 01.07.2025, яке у зв`язку з неявкою відповідача та представника третьої особи [INFO] було відкладено на 16.07.2025, а в подальшому на 22.09.2025. В підготовчому засіданні від 22.09.2025 долучено до матеріалів справи заяву відповідача про розгляд справи без її участі, задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит свідків, а також постановлено ухвалу про витребування доказів, зобов`язано Центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України подати до суду протягом 15 днів з моменту отримання копії ухвали інформацію про дати та місця перетинання державного кордону України за період з 01.01.2022 до 26.05.2025 громадянкою України [PERSON] ( [PERSON] , [PERSON] ), [INFO] , у зв`язку з чим підготовче засідання відкладено на 03.11.2025. 10.10.2025 на виконання вимог ухвали про витребування доказів з Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надійшла відповідна інформація. В підготовчому засіданні відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про покладення на третю особу ЛРА ЛМР обов`язку надати висновок щодо розв`язання спору. Ухвалою підготовчого засідання від 03.11.2025 постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 25.11.2025, у якому оголошено перерву до 29.01.2026. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та просили такі задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, скерувала клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи ЛРА ЛМР в судове засідання не з`явився, розгляд справи просив проводити у його відсутності з урахуванням письмових пояснень, щодо задоволення позовних вимог заперечив. Представник третьої особи [INFO] в судове засідання повторно не з`явився, причин неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення позивача та його представника, покази свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно всі обставини справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] , виданим 14 грудня 2016 року Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області (а.с.10). Рішенням Личаківського районного суду м.Львова у справі №463/5179/23 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 28 серпня 1978 року у Міському відділі реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції (а.с.11). Згідно з Витягами з реєстру територіальної громади позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а син сторін [PERSON] за адресою [ADDRESS] (а.с.15, 16). Як вбачається з копії акта про фактичне місце проживання від 12.05.2025 (а.с.17) [PERSON] та [PERSON] фактично проживають за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , що підтверджується також копією інформаційної довідки №426154621 від 09.05.2025 (а.с.29). З копії свідоцтва про право власності на квартиру від 01.08.1996 [PERSON] є власником частки квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.30). З отриманої 10.10.2025 на виконання вимог ухвали про витребування доказів інформації з Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України вбачається, що [PERSON] , [INFO] , здійснила перетин державного кордону України: 25.01.2023 в напрямку в`їзд; 14.02.2023 в напрямку виїзд; 28.06.2024 в напрямку в`їзд; 28.06.2024 в напрямку виїзд; 18.09.2024 в напрямку в`їзд; 20.09.2024 в напрямку виїзд; 10.02.2025 в напрямку в`їзд; 17.02.2025 в напрямку виїзд (а.с.114). Як вбачається з копій довідки №251 від 09.05.2025 (а.с.12) та характеристик [PERSON] (а.с.13, 14) хлопчик навчається у 2-Б класі СЗШ №42 м.Львова, його вихованням займається батько. [PERSON] - добрий і чуйний хлопчик, зовнішній вигляд завжди охайний. Дитина почала відвідувати заняття логопеда-дефектолога з 24 березня 2025 року. Щоразу на корекційні заняття приводить і забирає дитину - батько [PERSON] . Позивач [PERSON] є фізичною особою підприємцем (а.с.18) та зідно з податковою декларацією за 2024 рік отримав 1012208 грн. 41 коп. доходу (а.с.19-22). З долучених до позовної заяви копій медичних документів вбачається, що відповідач була госпіталізована у Центр невідкладної психології і психіатрії з діагнозом F29 Суїцидальний психоз, Н/У, відомий психічний розлад - Основна діагностика 19.02.2024, де перебувала до 28.02.2024, та повторно 14.01.2025, де перебувала до 20.01.2025. За час перебування в стаціонарі настала швидка ремісія психотичних симптомів. Сон добрий. Відсутність суїцидальних чи подібних станів. З критикою її стану здоров?я та ліків. (а.с.32-35, 36-39). З довідки про тимчасову непрацездатність для місця роботи від 20.01.2025 вбачається, що [PERSON] недієздатна до професійної діяльності потребує невідкладного та необхідного догляду вагітна і не може працювати (а.с.40-42). У зв?язку з тим, що відповідач перебуває під медичним спостереженням та приймає необхідні медикаменти, остання у заяві зазначила, що тимчасово не має можливості належним чином здійснювати догляд та виховання сина, у зв`язку з чим надала згоду на його тимчасове проживання з батьком і дозвіл йому здійснювати всі необхідні дії, пов?язані з доглядом, вихованням та забезпеченням дитини, включаючи звернення до навчальних, медичних та інших установ від імені дитини (а.с.50-52). Допитаний в судовому засіданні малолітній [PERSON] повідомив, що близько року жив з мамою (відповідачем у справі [PERSON] ) в Португалії та з того часу її не бачив, однак спілкується по телефону, хоча не часто. За мамою скучає, хоче, щоб вона приїхала. Тато (позивач у справі [PERSON] ) готує сніданки, після шкоди водить його на плавання та до логопеда, а після занять вони йдуть додому до тата або до бабусі. Мама працює поваром в готелі та хоче влітку приїхати. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що є матір`ю позивача. Вони з невісткою розійшлися, у неї в Португалії був нервовий стрес. Внук приїхав з Португалії у лютому 2025 року та з того часу вони бачаться дуже часто, приходить до неї після школи, а після цього дитину забирає позивач та водить до логопеда і на плавання. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51 Конституції України). Регулювання сімейних відносин здійснюється СК з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статі 2 СК). Стаття 160 СК закріплює право батьків на визначення місця проживання дитини, що може бути реалізовано за згодою батьків. В свою чергу статтею 161 СК врегульовує особливості вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, що відбувається у випадкуякщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. Такий спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. В умовах війни при вирішенні сімейних спорів поширеним є заявлення вимог про встановлення факту самостійного виховання дитини, що в переважній частині випадків пов`язано із питаннями мобілізації. На цьому наголосив і позивач в позовній заяві. При вирішенні цього спору не досліджується питання наявності підстав для виплати соціальної допомоги на дитину, яку виховує лише один із батьків та отримання відстрочки від військової служби, а враховується мета регулювання сімейних відносин. Звертаючись до суду із цим позовом про встановлення судом факту самостійного виховання та утримання позивачем сина позивача посилається на необхідність отримання відстрочки від призову на законних підставах. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків (див. постанову Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 495/432/23). Сам факт проживання дитини з батьком не підтверджує факту самостійного виховання ним дитини, на що звертає увагу в своїй практиці Верховний Суд (див. пункт 58 постанови Верховного Суду від 13 листопада 2025 року у справі № 592/20023/23). Відповідно до статті 15 СК сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. У частині четвертій статті 15 СК визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК). Оскільки в СК чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною першою статті 152 СК встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Такий ж підхід відповідає позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, від 13 листопада 2025 року у справі №592/20023/23, від 14 січня 2026 року у справі №507/2828/24, від 20 січня 2026 року у справі №137/1845/24. З цих самих мотивів у своїй практиці Верховний Суд визнавав необґрунтованими доводи касаційних скарг щодо відмов у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту одноосібного виховання та утримання позивачем дітей (див., наприклад, ухвали Верховного Суду про відмову у відкриті касаційного провадження від 02 липня 2025 року у справі № 199/4800/24, від 28 листопада 2025 року у справі № 760/2822/25). Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Разом з тим, позивач не надав належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків і судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що [PERSON] не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Надані позивачем докази підтверджують лише обставини проживання дитини разом з батьком, однак ці докази жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини. Більше того, наведене спростовується як заявою відповідача, яка надала згоду на тимчасове проживання дитини з батьком, а також показами самого хлопчика, який повідомив, що спілкується з мамою по телефону. В той же час встановлення факту перебування малолітнього сина на утриманні позивача впливатиме на права та законні інтереси відповідача, як матері дитини, оскільки у такий спосіб буде засвідчено невиконання чи неналежне виконання нею своїх обов`язків, що є підставою для негативних наслідків, таких як стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав та інше. З урахуванням наведеного, оскільки сам факт проживання дитини з батьком не підтверджує факту самостійного виховання та утримання ним дитини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed