Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

08.08.2023 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором довічного утримання, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по щомісячному грошовому забезпеченню відповідно до Договору довічного утримання в розмірі 298 742,65 грн. В обгрунтування позовних вимог позивач вказав, що 21.02.2007 року між ним, [PERSON] та [PERSON] було укладеного договір довічного утримання. Відповідно до п. 1 цього Договору, позивач, як власник приватного підприємства «Салют», Відчужувач передав, а [PERSON] , як Набувач отримав у власність на умовах цього Договору кафе та земельну ділянку загальною площею 0,05 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , взамін чого Набувач зобов`язується забезпечувати Відчужувача утриманням та доглядом довічно. 3гідно до п. 9 Договору матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватися Відчужувачу, оцінюється сторонами у сумі 2525 гривень, що еквівалентно 500 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день укладення договору. Грошова оцінка щомісячного грошового забезпечення, що підлягає сплаті в гривнях протягом дії цього договору, має бути еквівалентна 500 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день платежу. Усі платежі сплачуються Набувачем не пізніше 03 числа кожного календарного місяця на пенсійну карту, відкриту на ім`я Відчужувача. В п. 10 Договору зазначено, що Відчужувач має право вимагати своєчасного та повного здійснення надання (догляду) від Набувача згідно п. 9 цього Договору. А Набувач згідно п. 11 зобов`язаний у встановлені строки та в необхідному обсязі здійснювати надання утримання (догляду) згідно п. 9 цього Договору. Відповідно до п. 14 цього Договору цей Договір може бути розірвано за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін - у судовому порядку. Проте, всупереч умовам Договору, [PERSON] , як Набувач взятих на себе обов`язків в повному обсязі не виконує, грошові кошти виплачує не в повному розмірі, внаслідок чого виникла грошова заборгованість, яка становить 298 742,65 за період з 03.02.2022 року по 03.07.2023 року. Ухвалою суду від 16.08.2023 року відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правиласи спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду від 26.09.2023 року клопотання відповідача [PERSON] задволено.т Провадження по справі №370/1948/23 за позовом [PERSON] зупинено на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, до набрання законної сили судовим рішенням в справі №370/1359/23 за позовом [PERSON] до ПП «Салют», [PERSON] , третя особа на стороні відповідачів: Приватний нотраіус Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дорнопих Т.М., про застосування наслідків недійсного правочину. Ухвалою суду від 24.03.2025 року відновлено провадження у справі №370/1948/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором довічного утримання. Ухвалою суду від 27.03.2025 року заяву відповідача задоволено. Справу за №370/1948/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором довічного утримання - розглядати за правилами загального провадження та замінено засідання для розгляду по суті підготовчим засіданням. 11.04.20025 року [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] , третя особа на стороні відповідача: Приватне підприємство «Салют», треті особи без самостійних вимог: приватний нотаріус Дарнопих Т.М., Головне управління юстиції в Київські області, просив суд на підсатві порушеної ч. 1 та ч. 3 ст. 203 ЦК України визнати договір довічного утримання від 21.02.2007 року укладеного між фізичною особою [PERSON] та [PERSON] недійсним. В обгурнтування зустрічного позову зазначено, що 21 лютого 2007 року між ним та [PERSON] , як власником приватного підприєсмтва «Салют» - відчужувачем, було укладено договір довічного утримання, предметом якого є земельна ділнка та кафе, яке знаходиться на цій земельній ділянці. Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом. Всупереч вимогам викладеним у ст. 316 та ст. 317 ЦК України, [PERSON] , як фізична особа,не маючи права власності на майно, яке є предметом цього договору, розпорядився майном ПП «Салют» та позбавив права власності на це майно юридичну особу ПП «Саплют» без волевиявлення цієї юридиної особи. Також і у судовому засіданні наголошував, що позивач вважає, що договір довічного утримання від 21.02.2007 не відповідає вимогам ст.ст. 744, 746 ЦК України, а саме [PERSON] як власник приватного підприємства та як Відчужувач за договором, передав позивачу, як Набувачу, майно, яке на той час належало юридичній особі - ПП «Салют», засновником якого і був сам [PERSON] , тоді як відповідно до вимог ст. 746 ЦК України Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути виключно фізична особа, а відтак приватний нотаріус Дарнопих Т.М. не мала права посвідчувати даний договір. Таким чином, даний договір довічного утримання не відповідає вимогам закону, а тому є недійсним. Ухвалою суду від 02.05.2025 року зустрічний позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та обєднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою суду від 11.06.2025 року від у задоволені заяви представника позивача Оберемчук О.О. про відвід судді Макарівського районного суду Київської області Білоцькій Л.В. - відмовлено. Заявлено самовідвід, який задоволено. Проколом повторного автоматизованого розподілу судової справи ві 13.06.2025 року, справа передана в провадження судді Бізяєвої Н.О. Ухвалою суду від 16.06.2025 року цивільну справу за №370/1948/23 прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 08.07.2025 року витребувано у приватного нотаріуса Бучанського РНО Київської област Дорнопих Т.М. копії належним чином завірених документів. 18.07.2025 року на виконання ухвали суду від 08.07.2025 року, до суду надані витребувані документи. Ухвалою суду від 15.09.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 09.04.2024 року позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача ПП «Салют» - адвокат Кононов М.А., відповідач [PERSON] та його представник адвокат Тилик Т.М. в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи встановив наступне. 21.02.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладеного договір довічного утримання (догляду), посвідченого приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дарнопих Т.М., зареєстрованого в реєстрі за №1240 та №1241 (а.с.212-213). Відповідно до п. 1 цього Договору, [PERSON] - Відчужувач, як засновник та власник приватного підприємства «Салют», передає, а [PERSON] - Набувач отримує у власність на умовах цього Договору кафе та земельну ділянку загальною площею 0,05 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , взамін чого Набувач зобов`язується забезпечувати Відчужувача утриманням та доглядом довічно. 3гідно до п. 9 Договору матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватися Відчужувачу, оцінюється сторонами у сумі 2525 гривень, що еквівалентно 500 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день укладення договору (1 долар=5,05 гривень). Грошова оцінка щомісячного грошового забезпечення, що підлягає сплаті в гривнях протягом дії цього договору, має бути еквівалентна 500 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день платежу. Усі платежі сплачуються Набувачем не пізніше 03 числа кожного календарного місяця на пенсійну карту за номером [NUMBER] , відкриту на ім`я Відчужувача у Макарівському відділенні «Приват Банка», код 3675. При цьому сторони за цим договором домовились про те, що Відчужувач не втручається в господарську діяльність Набувача, пов`язану із експлуатацією кафе земельної ділянки - об`єктами нерухомості за даним договором. В п. 10 Договору зазначено, що Відчужувач має право вимагати своєчасного та повного здійснення надання (догляду) від Набувача згідно п. 9 цього Договору. А Набувач згідно п. 11 зобов`язаний у встановлені строки та в необхідному обсязі здійснювати надання утримання (догляду) згідно п. 9 цього Договору. Вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей Договір не носить характеру уявного та удаваного правочину (п.12 Договору). Відповідно до п. 14 цього Договору цей Договір може бути розірвано за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін - у судовому порядку. З Виписки по надходженням по картці/рахунку [NUMBER] , яка належить [PERSON] , за період 23.02.2022-29.03.2023 судом встановлено, що у вказаний період відповідачем [PERSON] перераховувалися кошти позивачу, а саме: 23.02.2022 року - 3000,00 грн., 01.03.2023 року - 5000,00 грн. Згідно розрахунку позивача заборгованість грошового забезпечення за договором довічного утримання, за період з 23.02.2022 по 03.07.20023, з урахуванням сплачених 5000,00 грн. 23.02.2022 року та 3000,00 грн. 01.03.2023 року складає 298 742,65 грн. Що стосується первісного позову [PERSON] про стягненя боргу за договором довічного утримання, то при її вирішенні суд виходить з такого. Частиною першою ст. 15 ЦК України та частиною першою ст. 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Частиною першою-другою статті 746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду). У такому договорі можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті). Згідно статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до пункту 9 договору довічного утримання (догляду), укладеного 21 лютого 2007 року, сторони домовились, що матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись відчужувачу, оцінюється сторонами у суму 2 525 гривень, яка еквівалентна 500 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день укладення договору (1 долар - 5,05 гривень). Грошова оцінка щомісячного грошового забезпечення, що підлягає сплаті в гривнях протягом дії цього договору, має бути еквівалентна 500 доларам США за офіційним курсом Національного банку України на день платежу. Усі платежі сплачуються набувачем не пізніше 03 числа кожного календарного місяця на пенсійну картку за номером [NUMBER] , відкриту на ім`я відчужувача. Як вбачається з наданих суду доказів, відповідач належним чином не виконував своє зобов`язання, передбачене пунктом 9 договору довічного утримання (догляду), оскільки щомісячне грошове забезпечення, що підлягало сплаті в гривнях протягом дії цього договору, не була еквівалентна 500 доларам США за офіційним курсом Національного банку України на день платежу, що не заперечувалось відповідачем по справі. Згідно наданого позивачем розрахунку, який не був спростований відповідачем, заборгованість за період з 03.02.2022 р. по 03.07.2023 р. включно становить 298 742,65 грн. Суд перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, оцінивши його в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, зокрема випискою по надходженням по картці/рахунку позивача, дійшов висновку про те, що останній є належним та допустимим доказом в розумінні ст. 77, 78 ЦПК України. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги, підлягають до задоволення в межах обґрунтовано та підставно заявлених позовних вимог і слід стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по щомісячному грошовому забезпеченню відповідно Договору довічного утримання в розмірі 298 742,65 грн. Що стосується зустрічного позову [PERSON] , такий не підлягає до задоволення в повному обсязі з наступних мотивів. Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечити відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Частиною 1 ст. 746 ЦК України, передбачено, що відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я. Таким чином, договір довічного утримання має певні особливості: 1) майно переходить у власність набувача, однак розпоряджатися таким майном набувач за життя відчужувача не зможе, оскільки при посвідченні договору довічного утримання накладається заборона відчуження майна в встановленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору; 2) зобов`язання з довічного утримання мають особистісний характер, оскільки встановлюються щодо конкретно визначеної фізичної особи; 3) цей договір носить тривалий характер та вимагає від набувача постійного і систематичного виконання обов`язків; 4) матеріальне забезпечення (утримання) та послуги з догляду надаються набувачем до моменту смерті відчужувана (довічно) або до моменту розірвання договору довічного утримання. Відповідно до ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12, 82 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 ЦК). Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст.203 ЦК України), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ( ч. 2 ст. 203 ЦК України), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України), правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК України). З пояснень [PERSON] , які він надавав у процесі розгляду справи, підстава звернення до суду з даним позовом є те, що на сьогодні відсутня можливість у нього як набувача розірвати договір, так як вважає що на момент укладання договору довічного утримання, земельна ділянка та кафе, що розташовані на земельній ділянці, не належали відповідачу, а перебували у власності юридичної особи - ПП «Салют», що на думку позивача суперечить нормам цивільного закону. Разом з тим, з аналізу ст. 746 ЦК України вбачається, що даною нормою не передбачено визнання недійсним договору довічного утримання у разі недотримання будь-якої вимоги, передбаченої цією статтею. Окрім того, позивачем не зазначено, які права його були порушені при укладанні оспорюваного договору, враховуючи те, що він увесь час з моменту укладання договору довічного утримання до звернення до суду з даним позовом (понад 18 років), користувався цим кафе, та не надано доказів на підтвердження неможливості виконання укладеного договору з інших причин. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, постановою Київського апеляційного суду від 30.10.2024 (справа 370/1359/23) встановлено, що згідно даних за виконавчим провадженням № 71718786 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором довічного утримання було закрито у зв`язку з його повним виконанням. Правочин це правомірна, вольова дія суб`єкта правовідносин, що спрямована на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Так, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 ЦК). Укладання договору довічного утримання, між [PERSON] , як єдиним власником ПП «Салют» та [PERSON] від 21.02.2007, який посвідченим ПН Бучанського РНО Київської області Дарнопих Т.М. за реєстраційними номерами 1240 та 1241 не суперечить нормам ЦК України. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, виходячи з наведеного, оскільки на час укладення договору довічного утримання його сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі, та укладений правочин був спрямований на реальне настання наслідків, що підтверджується набуттям позивачем право власності приміщення кафе та земельну ділянку, які він тривалий час використовував за цільовим призначенням, тому оспорюваний нотаріально посвідчений договір довічного утримання від 21.02.2007 не може вважатися нікчемним. А відповідно відсутні підстави для застосування наслідків недійсного правочину, передбачені ст. 215 ЦК України. Щодо застосування строків позовної давності згідно заяв представника відповідача 28.01.2026 року, суд вважає зазначити наступне. Як визначено ст. 263 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст. 257 ЦК України). Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 N 14 " Про судове рішення у цивільній справі " встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи те, що в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] відмовлено, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності до позовних вимог щодо визнання недійсним договору довічного утримання, витребування майна. На підставі викладеного,

Outcome: approved