Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з цивільним позовом за змістом якого просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання спільного неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 (п`ятдесят) відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони на даний час перебувають у шлюбі та є батьками [PERSON] , [INFO] . Позивач з якою проживає неповнолітня донька сторін не має можливості самостійно забезпечити їй належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, тож вважає за доцільне просити стягнути з відповідача аліменти на утримання їх доньки в розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу). Позивач у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву за змістом якої підтримує заявлені позовні вимоги, просить розгляд справи провести за її відсутності та не заперечує проти ухвалення заочного рішення в справі. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, в розумінні п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, що узгоджується з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 25.04.2018 року в справі № 800/547/17, а також постановах Верховного Суду від 27.11.2019 року в справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року в справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 року в справі № 24/260-23/52-б, від 21.01.2021 року в справі № 910/16249/19, від 18.03.2021 року в справі № 911/3142/19, від 19.05.2021 року в справі № 910/16033/20, від 07.02.2024 року в справі № 904/853/23, неодноразові в судові засідання не з`явився, поважність причин неявки не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав, клопотань про відкладення розгляду справи чи з інших процесуальних питань від його імені до суду не надходило. Судом вжито заходів для перевірки факту можливого перебування [PERSON] в складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, однак підстав для зупинення провадження в справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, не встановлено. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка згідно змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ судами, як і Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, застосовується як джерело права, зокрема в Рішенні від 16.02.2017 року в справі «Каракуця проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що будь-яке порушення права доступу до суду відсутнє, якщо особа не виявила належної зацікавленості у розгляді його справи, тобто неналежна зацікавленість у розгляді справи може бути підставою для відповідних правових наслідків. З урахуванням вказаного та вимог ч. 8 ст. 178, ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, а також відсутності підстав, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами в заочному порядку, про що 27.01.2026 року постановлено відповідну ухвалу. У відповідності до ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України в зв`язку з неявкою сторін у засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обов`язком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини справи. Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 26.07.2017 року Катеринопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. Днем подачі даної позовної заяви до суду є 22.10.2025 року, що підтверджується відміткою канцелярії Багачевського міського суду Черкаської області. Станом на день розгляду справи [PERSON] виповнилося 8 років. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України (далі СК України), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколу № 7 до неї, Конвенцією ООН про права дитини, а також Декларацією прав дитини. Положеннями ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до змісту ст. 26 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають за кожною дитиною право користуватися благами соціального забезпечення, включаючи соціальне страхування, і вживають необхідних заходів щодо досягнення повного здійснення цього права згідно з їх національним законодавством. Ці блага в міру необхідності надаються з урахуванням наявних ресурсів і можливостей дитини та осіб, які несуть відповідальність за утримання дитини, а також будь-яких міркувань, пов`язаних з одержанням благ дитиною чи від її імені. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Принцип № 4 Декларації прав дитини зазначає, що дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток, з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно з ст. 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 1 ст. 157 цього Кодексу. Приписами ч. 1 ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями ч.ч. 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України враховує, стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Положеннями ч. 1 ст. 183 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» законодавець установлюючи прожитковий мінімум на місяць для дітей відповідного віку розділяє їх лише на 2 групи віком до 6 років та віком від 6 до 18 років. З 01.01.2026 року прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років встановлено в розмірі 3 512 грн. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 77 СК України аліменти сплачуються щомісячно. Враховуючи встановлені обставини справи в суду відсутні сумніви щодо того, що відповідач є батьком малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з позивачем. Крім того, відповідачем також не надано суду доказів щодо наявності обставин, що підлягають врахуванню під час вирішення справ вказаної категорії, зокрема відомостей щодо його матеріального стану, наявності в нього інших дітей, непрацездатних батьків, незадовільного стану здоров`я та інших обставин, що мають істотне значення. Враховуючи встановлені обставини, в тому числі наявність обов`язку в [PERSON] утримувати неповнолітню [PERSON] , яка є його дитиною, в сукупності з тим, що відповідачем не надано доказів як на підтвердження наявності домовленості з позивачем щодо форми та способу утримання їх спільної неповнолітньої доньки, так і щодо наявності інших обставин, що підлягають врахуванню під час вирішення справ вказаної категорії, суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, присудивши аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача, які слід стягувати з нього на користь позивача, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову, а саме з 22.10.2025 року, і до досягнення [PERSON] , повноліття, тобто до [INFO] . Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вказане відповідає вимогам національного законодавства, не суперечить охоронюваним законом інтересам сторін та їх спільної дитини. Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі в справах про стягнення аліментів. У відповідності до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп., від сплати якого звільнена позивач при подачі позову, оскільки підстав для звільнення [PERSON] від його сплати, судом не встановлено. Відповідно до змісту ч. 1, п. 1) ч. 3 ст. 133, ч. 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що до складу судових витрат, крім судового збору, належать витрати, пов`язаних з розглядом справи, до складу яких, крім іншого, відносяться витрати на професійну правничу допомогу (сплачені або ті, що підлягають сплаті відповідною стороною або третьою особою), які підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. За змістом позовної заяви та додатків до неї [PERSON] в зв`язку з необхідністю примусового стягнення з [PERSON] аліментів на утримання їх спільної неповнолітньої доньки понесено витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 3 500 грн., у зв`язку з чим позивачем вказано про необхідність їх стягнення з відповідача на його користь. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в даній справі позивачем долучено квитанцію до прибуткового касового ордеру від 21.10.2025 року № 33 про сплату адвокату Василенко Т.В. грошових коштів у розмірі 3 500 грн., в якій як підставу платежу зазначено «позовна заява з додатками про стягнення аліментів». Враховуючи ч.ч. 2, 4 ст. 137 ЦПК України, суд вважає, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони, підстави для його зменшення відсутні, оскільки відповідачем відповідне клопотання не заявлялось, та стягує з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 500 (три тисячі п`ятсот) грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved