Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів, у якому просить стягнути з відповідачки безпідставно отримані аліменти у сумі 23 473,63 гривень. В обґрунтування позову позивач зазначив, що із відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі з 21.05.2005, який рішенням Червоноградського міського суду від 17.02.2017 було розірвано. Від спільного шлюбу у них народилось двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] (яка є повнолітньою), та син [PERSON] , [INFO] . Судовим наказом Червоноградського міського суду від 14.03.2019 року з позивача було стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини доходу. Надалі рішенням Червоноградського міського суду від 03.10.2024 року у справі № 459/2014/24 змінено розмір аліментів та вирішено стягувати з позивача аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку щомісячно. Позивач зазначає, що з 10.03.2025 неповнолітній син [PERSON] фактично проживав разом із ним, перебував на його повному утриманні, а відповідачка участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини не брала. Незважаючи на зміну місця проживання дитини, з позивача продовжувалося примусове стягнення аліментів на користь відповідачки, внаслідок чого за період з березня по липень 2025 року з нього було утримано 23 473,63 гривень аліментів. Позивач вважає, що за час проживання дитини з батьком відповідачка втратила право на отримання аліментів, а отримані нею кошти є безпідставно набутими, оскільки вони використані не в інтересах дитини, що свідчить про її недобросовісну поведінку. Тому, просить позов задовольнити. Ухвалою від 18.08.2025 судом відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судовий розгляд з викликом сторін. 09.10.2025 представник відповідачки адвокат Гуменюк О. Р. подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] стягувалися з позивача на законних підставах на виконання чинного рішення Червоноградського міського суду від 03.10.2024 року у справі № 459/2014/24, яке на момент здійснення відповідних утримань залишалося обов`язковим до виконання. Представник відповідачки зазначив, що відповідачка не була належним чином повідомлена про зміну місця проживання дитини з 10.03.2025 року та не позбавлялася судом права на отримання аліментів. При цьому наголосив, що сам по собі факт фактичного проживання дитини з батьком не є безумовною підставою для припинення стягнення аліментів без ухвалення відповідного судового рішення. Також представник відповідачки вказав, що отримані аліменти використовувалися відповідачкою на потреби дитини, у тому числі на забезпечення її повсякденних витрат, лікування та інших необхідних потреб, а тому відсутні підстави вважати такі кошти безпідставно набутими чи отриманими недобросовісно. Крім того, вимоги про повернення раніше сплачених аліментів суперечать положенням статті 1215 Цивільного кодексу України, відповідно до яких аліменти не підлягають поверненню, якщо їх виплата здійснювалася на підставі судового рішення та за відсутності рахункової помилки. З огляду на викладене, представник відповідачки просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та пояснив суду, що з березня 2025 року по вересень 2025 року його діти фактично проживати разом із ним, однак при цьому з нього продовжувалося примусове стягнення аліментів. Позивач зазначив, що син проживав з ним приблизно один місяць, після чого на короткий час повернувся до матері, однак у червні 2025 року знову переїхав до позивача та проживав з ним до вересня 2025 року. У цей період діти перебували на повному матеріальному утриманні позивача. На даний час син проживає разом із матір`ю. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] підтримав позов та просив задовольнити його вимоги. Зазначив, що у певний період часу неповнолітній син сторін фактично проживав разом із батьком та перебував на його повному матеріальному утриманні. При цьому аліменти, які продовжували стягуватися з позивача, відповідачкою не використовувалися на утримання дитини. Представник позивача наголосив, що відповідачці було відомо про примусове стягнення аліментів із позивача, однак, незважаючи на зміну місця проживання дитини, вона продовжувала їх отримувати. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову. Вона зазначила, що у період, коли син тимчасово проживав із батьком, відповідачка перераховувала кошти на його особисту банківську картку. Наголосила, що з 2018 року до 2025 року діти разом із батьком не проводили канікули, відповідачка самостійно організовувала відпочинок дітей. Син у певний період часу висловив бажання жити з батьком, а відповідачка не заперечувала. Проте, аліментні кошти використовувала за призначенням, оскільки придбала для дитини ліжко, подушку та ковдру та інші речі, а також перераховувала кошти сину на його банківську картку для його особистих потреб. Представник відповідачки - адвокат Гуменюк О. Р. зазначив, що погоджується з довірителькою і вважає позов безпідставним. Він повідомив, що за час проживання дитини із батьком, матір`ю були придбані нові меблі, здійснювались перекази коштів на особисту картку сина. Відтак, просить суд відмовити в позові у повному обсязі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що з березня 2025 року діти проживали у його сусіда, яким є позивач, орієнтовно протягом пів року. Свідок зазначив, що особисто неодноразово бачив дітей за місцем проживання позивача. При цьому свідок зазначив, що особисто від дітей жодних пояснень щодо обставин їх проживання не чув. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що неповнолітній син сторін проживав разом із батьком з початку весни до осені 2025 року. На даний час, за словами свідка, дитина з батьком не проживає. Свідок повідомила, що за час проживання сина з батьком вона часто бачила дитину, оскільки він регулярно проходив повз її будинок у вечірній час. Також зазначила, що за вказаний період жодного разу не бачила, щоб мати приїжджала до дитини в гості. Свідок [PERSON] пояснила, що у лютомуберезні 2025 року її брат [PERSON] певний час проживав разом із нею, оскільки їхня матір разом із вітчимом переїхали на інше місце проживання. Після чого у березні 2025 року брат переїхав разом нею до батька, де вони проживали до вересня 2025 року. У цей період брат перебував на повному матеріальному утриманні батька, який забезпечував його харчуванням, одягом, кишеньковими коштами та витратами на проїзд. Свідок зазначила, що мати у вказаний період коштів на утримання брата не перераховувала та речей для нього не купувала, що їй відомо зі слів брата та з особистих спостережень. Будь-яких речей, придбаних матір`ю, брат із собою не приносив. Також свідок повідомила, що у вересні 2025 року брат переїхав проживати до матері у зв`язку з труднощами добирання з села Сілець до навчального закладу. За наслідком розгляду даної справи, суд, перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч. 1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання для ухвалення та проголошення судового рішення. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 17.02.2017. У шлюбі у сторін народилось двоє дітей, в тому числі син [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 25.09.2009 відділом реєстрації актів цивільного стану Червоноградського міського управління юстиції Львівської області (а. с. 12). Судовим наказом від 14.03.2019 вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини доходу платника аліментів щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку в місяць, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 04.03.2019 р. і до досягнення дітьми повноліття (а. с. 8). Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 03.10.2024, яке набрало законної сили 03.11.2024, змінено розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] за судовим наказом Червоноградського міського суду Львівської області від 14 березня 2019 року та вирішено стягувати з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини: [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили й до досягнення дитиною повноліття ( а. с. 9-10) Згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження від 20.05.2025 державним виконавцем Шептицького відділу державної виконавчої служби у Шептицькому районі відкрито виконавче провадження №78123626 для виконання вищевказаного рішення (а. с. 14). Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади від 24.09.2025 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а. с. 40). Із акту про встановлення факту спільного проживання №51/24.3 від 05.08.2025, виданого старостою Сілецького старостинського округу Шептицької міської ради встановлено, що позивач [PERSON] та його син [PERSON] фактично проживають за адресою: [ADDRESS] (а. с. 11). Згідно довідки про доходи від 01.08.2025, виданої Львівсько-Волинським ВГРЗ, загальна сума доходу за період з січня по липень 2025 року становить 156 124, 88 грн, з яких: сплачені аліменти становлять 32 005,61 грн (а. с. 13). Як убачається із копій квитанцій, які долучені до матеріалів справи, відповідачка у період часу з березня по червень 2025 року здійснювала перекази грошових коштів на особисту картку сина [PERSON] ( [NUMBER] ) у загальному розмірі 5800 грн, а саме: 11.03.2025 у сумі 130 грн, 12.03.2025 100грн, 13.03.2025 100грн, 14.03.2025 100 грн, 19.03.2025 100 грн, 19.03.2025 200 грн, 20.03.2025 500 грн, 31.03.2025 500 грн, 12.05.2025 250 грн,15.05.2025- 100грн, 16.05.2025 340 грн, 29.05.2025 100 грн, 30.05.2025- 100 грн., 01.06.2025 100 грн,04.06.2025 100 грн,05.06.2025 200 грн, 09.06.2025 100 грн, 11.06.2025- 100 грн,12.06.2025 100 грн, 14.06.2025 250 грн (а. с. 42-63, 79,) В матеріалах справи міститься фотокопія банківської картки № [NUMBER] , на якій міститься напис, що вона належить [PERSON] (а. с. 79). Позивач просить стягнути з відповідачки безпідставно отримані аліменти у сумі 23 473,63 грн, оскільки за період з березня по вересень 2025 року їхній син проживав разом із ним та перебував на повному його утриманні. При ухваленні рішення суд керується наступним. Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.ч.2, 3 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до п. 17 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України). Згідно з вимогами ст. 179 Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно з частиною 4 статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. З аналізу вказаних норм Сімейного кодексу України вбачається, що право на отримання аліментів на утримання дитини має той із батьків, з ким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Правовий аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18) зроблено такі правові висновки щодо застосування статті 1212 ЦК України. Зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави - це таке правовідношення, в силу якого одна сторона (набувач), яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої сторони (потерпілого) без достатньої правової підстави або на підставі, яка згодом відпала (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Разом з тим, положенням пункту 1 частини 1 статті 1215 ЦК України визначено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Аналіз ст. 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних сум. Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі №382/1728/18 (провадження №61-9514св19). Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права. ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. Як встановлено судом, позивач здійснює аліментні виплати на утримання дитини: [PERSON] , [INFO] , в примусовому порядку в межах відкритого виконавчого провадження №78123626 з примусового виконання рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 03.10.2024, що набрало законної сили. З витягу з реєстру територіальної громади від 24.09.2025 та акту №5 від 06.10.2025 вбачається, що син сторін, [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , проте певний час з березня по вересень 2025 року фактично проживав з батьком за адресою: [ADDRESS] (акт №51/24.3 від 05.08.2025). Позивач вважає, що отримані відповідачкою [PERSON] за цей період аліменти у розмірі 23 473,63 грн підлягають поверненню, оскільки виплата цих аліментів хоча була здійснена добровільно, на підставі рішення суду, проте дії з боку набувача ( [PERSON] ). були недобросовісними, оскільки отримані нею кошти не були використані на утримання сина. Такі доводи спростовуються матеріалами справи, оскільки як убачається із ряду квитанцій відповідачка у період часу з березня по червень 2025 року здійснювала перекази грошових коштів на особисту картку сина [PERSON] ( [NUMBER] ) у загальному розмірі 5800 гривень. Квитанції від 17.03.2025 на суму 1500 грн (а. с. 46) та від 16.04.2025 на суму 1500 грн (а. с. 51) суд до уваги не бере та вважає неналежним доказом, оскільки кошти були перераховані не на картку сина [PERSON] , а відомості кому належить банківська картка, зазначена у даних квитанціях, у матеріалах справи відсутні. Також в матеріалах справи міститься товарний чек №9280 від 30.05.2025, складений мережею магазинів «Файні меблі» на суму 23400,00 гривень на придбання товарів, зокрема, матрацу, ламельного вкладу, наматрацника, водонепроникної наволочки. Відповідачка стверджує, що придбала ці речі для сина [PERSON] , оскільки переїжджаючи на тимчасове проживання до батька він забрав ліжко, постіль та інші речі з собою, та після повернення додому таких речей не повернув. Тому, щоб син мав речі, необхідні для відпочинку відповідачка мусила їх речі придбати. Даючи оцінку належності товарного чеку №9280 від 30.05.2025 як доказу суд враховує те, що хоча на ньому і відсутні будь-які позначки (чи підписи) про здійснення оплати, проте у тексті чеку зазначено, що разом до сплати 23400,00 гривень, завдаток: 23400,00 гривень, до оплати: 0 гривень. Також вказана планова дата виготовлення замовлення - 22.08.2025. Тому суд вважає, що відповідачка дійсно здійснила замовлення вказаних речей та оплатила їх. Стороною позивача даного факту спростовано не було, жодних клопотань щодо витребування інформації щодо придбання вказаних товарів відповідачкою у Мережі магазинів «Файні меблі» стороною позивача заявлено не було. Таким чином, суд вважає, що доводи позивача не відповідають дійсності, спростовуються матеріалами справи, оскільки отримані аліментні кошти відповідачка використала в інтересах дитини сина [PERSON] , надаючи (перераховуючи) йому грошові кошти на особисті потреби та придбаваючи йому необхідні речі. Згідно з ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Зважаючи на те, що грошові кошти у розмірі 23 473,63 гривень були набуті відповідачкою у період з березня по вересень 2025 року як аліменти на утримання сина на виконання рішення Червоноградського міського суду від 03.10.2024, тобто не безпідставно та за відсутності достовірних доказів недобросовісного їх набуття, які були використані в інтересах дитини, суд оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу в справі окремо, і їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed