Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

03.10.2024 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просить усунути йому перешкоди в спілкуванні з неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] , та встановити графік спілкування з ним. Позов мотивував тим, що після припинення шлюбних відносин з відповідачкою, їх малолітній син залишився мешкати з відповідачкою. Він як батько плекає до нього найсильніші батьківські почуття, від сина ніколи не відмовлявся і бажає брати участь у його вихованні. Після розірвання шлюбу відповідачка створила іншу сім`ю і вирішила, що у їх сина повинен бути один батько, тому заперечувала проти їх спілкування. Він же з 2014 року став на захист Батьківщини і є військовослужбовцем. Після повномасштабного вторгнення відповідачка змінила місце проживання сина і не повідомила його про це, у зв`язку з цим він вимушений звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 09.10.2024 відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за цим позовом та призначено підготовче судове засідання за участю сторін та третіх осіб. Ухвалою суду від 06.11.2024 залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета позову, Молочанську міську раду Пологівського району Запорізької області як орган опіки та піклування та районну адміністрацію Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, виключено зі складу третіх осіб Пологівську районну військову адміністрацію Пологівського району Запорізької області. Ухвалою суду від 27.11.2024 замінено неналежно залучену третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, Молочанську міську раду Пологівського району Запорізької області як орган опіки та піклування на належну- виконавчий комітет Молочанської міської ради Пологівського району Запорізької області як орган опіки та піклування. Ухвалою суду від 23.12.2024 витребувано з органу опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району висновок щодо вирішення спору. 30.01.2025 до суду через систему «Електронний суд» надійшов висновок органу опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району №17.01/01-27/98 від 29.01.2025 у вигляді сканованої копії. Ухвалою суду від 13.02.2025 витребувано з органу опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району оригінал висновку щодо вирішення спору, а також документи, які підтверджують викладені в ньому обставини. 28.02.2025 до суду надійшов оригінал висновку органу опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському районі з додатками. Ухвалою суду від 06.03.2025 підготовче провадження закрито, справа призначена до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Кравченко О.В. позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та додатково суду пояснила, що позивач є військовослужбовцем ЗСУ та з 2014 року захищає Батьківщину. Через це він не міг належним чином та в достатній мірі приділяти увагу сину [PERSON] , який залишився мешкати з відповідачкою. Остання вдруге уклала шлюб і наполягала, щоб сина виховував її чоловік. Але це порушує права позивача як батька. Останній, незважаючи на те, що наразі знаходиться в зоні бойових дій, бажає спілкуватися з сином та брати участь в його житті. Після повномасштабного вторгнення відповідачка змінила місце проживання і не повідомила про це позивача. Він неодноразово намагався дзвони їй, але його номер телефону скоріш за все заблокований, номера телефона сина він не знає. Саме це і є перешкодами, які чиняться відповідачкою і усунення яких він просить. Раніше з цього питання він до правоохоронних органів чи органу опіки не звертався. Під час судового провадження цієї справи, зокрема, при підготовці висновку органу опіки та піклування відповідачка категорично заперечила проти спілкування дитини з батьком, пославшись на те, що дитина його не пам`ятає і саме позивач самоусунувся від виховання сина. Аде це не відповідає дійсності. Крім того, відповідачка як мати повинна була підтримувати в дитині почуття до рідного батька, а не налаштовувати його на протилежне. Позивач розуміє, що через тривалу відсутність спілкування між ним та сином, останній не бажає з ним зустрічатись, але він готовий вжити усіх заходів для поступового налагодження спілкування, можливо за допомогою психолога. Але однозначно бажає приймати участь у вихованні сина. Обов`язок з утримання сина він виконує належним чином. Просила позов задовольнити повністю. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Ярошенко О.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в позові відмовити. Відповідачка суду пояснила, що у них з позивачем є малолітній син [PERSON] , якому виповнилось повних 10 років. Фактичні подружні відносини з позивачем вона припинила ще в 2017 році, коли дитині було 3 роки. З того моменту позивач лише один раз в 2021 році, коли дитині було 7 років, приїхав до них, але син, побачивши його, не став з ним розмовляти, сказав, що не знає хто це. Здебільшого позивач не цікавився сином, не намагався з ним зустрітися. До 2022 року вони проживали за відомою йому адресою. Номер телефону вона не змінювала і позивач не намагався їй подзвонити, його номер вона не блокувала. Саме позивач самоусунувся від виховання сина. Дитина просто його не пам`ятає. Після укладання нею іншого шлюбу батьківські обов`язки щодо [PERSON] повністю узяв на себе її нинішній чоловік. [PERSON] вважає його батьком і у них теплі стосунки. Через повномасштабне вторгнення вони виїхали до м.Запоріжжя. Наразі вона має намір вивезти сина за кордон в Чехію. Фактично вона не заперечує проти спілкування сина з позивачем, зокрема, засобами мобільного зв`язку. Але навіть за час розгляду справи в суді позивач жодного разу не подзвонив їй та проявив свого бажання налагодити контакт з сином. При цьому, позивач не знає потреб та особливостей дитини, не має з ним емоційного зв`язку, тому примушування дитини до спілкування у визначений позивачем спосіб буде для дитини емоційним напруженням. Вважає, що в будь-якому випадку першочерговим у спілкуванні позивача з сином повинно бути бажання останнього. Представник відповідачки адвокат Ярошенко О.О. додатково зазначив, що саме безвідповідальна поведінка позивача як батька призвела до того, що малолітній [PERSON] не пам`ятає батька та не бажає з ним спілкуватись. В житті дитини є інший чоловік, який виконує батьківські обов`язки. Як зазначено у висновку психолога, примушування [PERSON] до спілкування з позивачем може мати негативні наслідки для психоемоційного стану дитини і налагоджувати спілкування слід дуже обережно. В даному випадку без допомоги практичного психолога не обійтись. Але позивач, навіть за час судового розгляду справи, жодного разу не намагався поспілкуватись з дитиною чи відповідачкою, зустрітись з нею, вирішити питання отримання допомоги психолога, можливо разом з дитиною відвідати його. В судове засідання для дачі особистих пояснень він також не прибув. Як встановлено судом, позивач є військовослужбовцем ЗСУ і наразі проходить військову службу в зоні бойових дій. Тоді незрозуміло, яким чином, він буде намагатись налагодити спілкування з сином, враховуючи до того ж, що дитина наразі перебуває з матір`ю за кордоном. Визначення судом порядку участі позивача у вихованні дитини, в запропонований позивачем спосіб, за вищевказаних обставин буде неефективним і суперечить інтересам малолітньої дитини. Представник третьої особи - районної адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову та пояснила, що органом опіки та піклування на підставі одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини та батьків, інших документів було підготовлено висновок про доцільність позивача брати участь у вихованні малолітнього сина [PERSON] і запропоновано відповідний порядок з урахуванням режиму дня дитини, стану здоров`я та його інтересів. Під час підготовки висновку ними було опитано відповідачку та дитину, дружину позивача. Остання повідомила, що позивач є військовослужбовцем і наразі вона займається вирішенням спірного питання. Він як батько бажає спілкуватися з ним та брати участь в його житті, але відповідачка чинить перешкоди. Мати дитини [PERSON] категорично заперечила проти спілкування батька з сином. Малолітній [PERSON] пояснив, що [PERSON] є для нього чужою людиною. Разом з тим, позивач як батько має гарантоване право на особисте спілкування з сином, підстав для обмеження цього права не має. Запропонований ними графік зустрічей враховує вік дитини, його режим дня та інтереси. При цьому, на перших етапах налагодження спілкування позивача з сином рекомендовано здійснювати за участю психолога, оскільки дитина не пам`ятає батька та вважає ого чужою для себе людиною. Представник третьої особи виконавчого комітету Молочанської міської ради Пологівського району Запорізької області в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутність за наявними матеріалами, просила ухвалити рішення в інтересах дитини відповідно до закону. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника третьої особи виконавчого комітету Молочанської міської ради Пологівського району Запорізької області. Вислухавши пояснення представників сторін, відповідачки та неповнолітньої дитини, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. Відповідно до ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з Конвенцією ООН про права дитини від 20.11.1989р., яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991р. та набула чинності для України 27.09.1991р., держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За усталеною практикою Європейського суду з прав людини при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При цьому, права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.49 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та п.47 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення ст.8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (п.50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» ЄСПЛ також наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.1,2 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч.2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч.8,9 ст.7 Сімейного кодексу України (далі СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності, розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст.141,150,155 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків має ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно з ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ч.1-2 ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Ст.171 СК України закріплює, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами, зокрема, спору щодо її виховання. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.10.2012 і мають від цього шлюбу малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами було розірвано за рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28.10.2020, яке набрало законної сили 28.11.2020. Малолітній син сторін [PERSON] після припинення між ними подружніх відносин залишився жити з матір`ю відповідачкою [PERSON] .. Відповідачка [PERSON] станом на 08.10.2024 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Станом на 17.10.2024 в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб міститься інформацію про [PERSON] , [INFO] , яка з 20.06.2024 зареєстрована за фактичним місцем проживання: [ADDRESS] . Відповідно до експертного висновку психолога, складеного практичним психологом [PERSON] і наданого стороною відповідача 13.02.2025, наразі психоемоційний стан [PERSON] , [INFO] , оцінюється як задовільний. Ситуативна тривожність, яка з`явилась при нагадування спілкування з біологічним батьком, компенсується турботливим ставленням до хлопця членами родини, з якими він проживає. Для повноцінного розвитку дитині необхідна присутність в її житті як мами, так і батька. Проте, враховуючи довготривалу безпосередню відсутність батька, різка зміна оточення і необхідність тривалий час перебувати з ним наодинці може призвести до погіршення психоемоційного стану [PERSON] . Задля того, щоб відбулось звикання хлопця, потрібно сумлінне докладання зусиль усіх сторін як самого батька, такі матері. Задля цього: 1) батькові важливо розпочати роботу з психологом задля кращого розуміння потреб дитини, особливостей побудови гармонійних стосунків із нею, 2) допомогти татові дізнатись про життя сина, його щоденний розклад, інтереси, переваги, вподобання, як виявляє своє задоволення і на що, 3) бути готовим регулярно проводити більше часу разом, враховуючи вподобання і потреби хлопця. При цьому, довготривале перебування з батьком на перших етапах буде супроводжуватись підвищенням тривоги і хвилюванням, оскільки він наразі сприймаються дитиною як зовсім незнайома людина. Тому спочатку зустрічі повинні бути короткотривалим, з поступовим збільшенням часу спілкування, з урахуванням думки та бажання дитини. Принципово важливо дотримуватись всіх домовленостей. Визначити скільки часу заме адаптація неможливо. Прискорення може звести нанівець всі зусилля. Також слід враховувати, що дитина вже стикнулась з відсутністю батька в його житті, тому повторення цього досвіду може бути для дитини травматичним. Згідно з висновком органу опіки та піклування в особі районної адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району №17.01/01-27/98 від 29.01.2025 ним визнано доцільним визначити наступний спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні з дитиною з максимальним урахуванням її інтереси, а саме, режиму дня та стану здоров`я дитини: 1. З метою відновлення емоційного контакту між батьком та сином пройти спільно з матір`ю дитини сімейну консультацію у сертифікованого психолога/медіатора, з метою комплексного вирішення всіх питань, що стосуються [PERSON] -протягом трьох місяців (на період адаптації) кожну суботу по 4 години, місце зустрічі визначається за домовленістю між батьками з можливістю вільного пересування по місту та за його межами, без присутності матері, за умови, що батько повертає дитину за місцем проживання матері. 2. В подальшому визначити наступний порядок: - кожної першої та третьої суботи місяця з 11-00 годин до 19-00 годин, за місцем проживання батька та з можливістю вільного пересування по місту та за його межами, без присутності матері, за умови, що батько повертає дитину за місцем проживання матері; - у період осінніх та весняних дитячих канікул, з 10-00 годин першого дня канікул до 19-00 годин третього дня канікул, за місцем проживання батька, в тому числі за межами міста, за умови своєчасного інформування матері про наміри проведення такого відпочинку та повідомленням про подальше місце перебування дитини; - у період зимових дитячих канікул, з 10-00 годин першого дня канікул до 19-00 годин п`ятого дня канікул, за місцем проживання батька, в тому числі за межами міста, за умови своєчасного інформування матері про наміри проведення такого відпочинку та повідомленням про подальше місце перебування дитини; - у період літніх дитячих канікул, порівну з матір`ю, в тому числі за межами міста, за умови своєчасного інформування матері про наміри проведення такого відпочинку та повідомленням про подальше місце перебування дитини; - спільний відпочинок дитини разом з батьком на час сімейних свят (дні народження дитини та батьків) за попередньою домовленістю між батьками; 3. У випадку виникнення у дитини психологічного бар`єру у спілкуванні з батьком, виконувати дане розпорядження за рекомендацією психолога. 4. Попередити батьків: - про необхідність своєчасного інформування другого із батьків під час виникнення ситуацій, які унеможливлюють виконання встановленого порядку; - про недопустимість створення конфліктів в присутності дитини; - про правові наслідки за підбурювання дитини проти одного з батьків. До вказаного висновку додано: -лист Запорізького міського центру соціальних служб від 11.12.2024 №3109/03-04, відповідно до якого спеціалістами ВСР по Комунарському району було здійснено вихід за адресою проживання батька [PERSON] [ADDRESS] та з`ясовано, що умови проживання задовільні, квартира облаштована необхідними меблями та побутовою технікою, має сучасний ремонт. В квартирі проживають [PERSON] , його дружина [PERSON] , 1985р.н., та її донька від першого шлюбу [PERSON] , 2019р.н. Дитина забезпечена усім необхідним. Для перебування неповнолітнього [PERSON] у батька в квартирі створені належні умови. Під час відвідування було проведено бесіду з дружиною [PERSON] і вона пояснила, що її чоловік є військовослужбовцем ЗСУ та не може перебувати постійно в м.Запоріжжі, тому вона займається справою щодо встановлення графіку участі чоловіка у спілкуванні з сином. Зі слів жінки, [PERSON] бажає брати [PERSON] у вільні від військової служби дні до себе (від одного дня до кількох днів, з ночівлею), з можливістю регулювання часу за домовленістю між батьками та за бажанням сина. -лист Запорізького міського центру соціальних служб «Про надання інформації щодо родини [PERSON] » від 02.12.2024 №3027/03-02, відповідно до якого спеціалістами із соціальної роботи було здійснено вихід за місцем проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , - [ADDRESS] та з`ясовано, що дитина проживає разом з матір`ю [PERSON] , 1982р.н., та бабусею [PERSON] , 1964р.н., умови проживання задовільні, для дитини створені належні умови. Мати повідомила, що самостійно виховує дитину. Батько не приймає участі у вихованні сина, аліменти сплачує, служить в ЗСУ. Зі слів дитини, з біологічним батьком не спілкується, давно не бачив, з матір`ю має добрі стосунки. -пояснення малолітнього [PERSON] , [INFO] , від 18.12.2024, відповідно до яких під час бесіди у відділі служби хлопчик зазначив, що йому відомо про судову справу, але він проти заяви [PERSON] і спілкування з ним. Він його не пам`ятає, для нього він є чужою людиною. Батько не дарував його подарунки, не вітав з днем народження, не відвідував його. У нього є інший батько - [PERSON] . -пояснення [PERSON] від 18.12.2024, відповідно до яких вона зазначила, що майже з народження [PERSON] був відсутній в житті сина. В 2014 році він пішов на військову службу і приїжджав лише у відпустку, але і тоді йому не було цікаво займатись дитиною, бо вона була мала. Вони розійшлись, коли сину було три роки. З того часу вона самостійно займається вихованням сина та забезпечує його потреби. Батько дитину не навідував, не спілкувався і не приймав участі у його вихованні. Ніяких перешкод йому в цьому не чинилось. Іноді він присилав гроші на його утримання. В кінці 2020 їх шлюб офіційно було розірвано, вона подала на аліменти, а [PERSON] став писати їй навіщо вона це зробила, навіть був згодний відмовитись від сина, щоб вона не змушувала його платити аліменти. Восени 2021, коли сину було сім років, [PERSON] приїхав до них побачитись з дитино, але син не став з ним спілкуватись, сказав, що він не знає хто це. Більше батько не приїздив. Фактично це батько самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Вважає, що примусове спілкування сина з батьком, без бажання дитини, може привести до стресу та проблем з емоційним станом дитини. Тому вона категорично проти цього. Крім того, судом безпосередньо в судовому засіданні було опитано малолітнього [PERSON] , [INFO] , який пояснив, що наразі він мешкає з матір`ю в Чехії. Раніше вони жили в селі, як почалась війна переїхали до м.Запоріжжя. Його родина це мама, тато Федір-чоловік мами та бабуся. Свого рідного батька він не пам`ятає, знає, що він є і зараз хоче з ним спілкуватись. Але він ніколи не приходив до нього раніше, не вітав з днем народження, не передавав подарунки. Він не знає як з ним спілкуватись і не хоче цього. Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. П.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», №63566/00). З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Ухвалюючи рішення, суд виходить з того, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. У випадку розірвання шлюбу той з батьків, який проживає окремо, має право на особисте спілкування з дитиною, а інший з батьків, не повинен чинити перешкод в цьому. У випадку наявності таких перешкод той з батьків, який проживає окремо, має право в судовому порядку вимагати їх усунення. При цьому, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, дотримуючись якої, особлива увага має приділятись забезпеченню якнайважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю іноді переважають над інтересами батьків. Так, в цій справі судом встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами їх малолітній син [PERSON] мешкає разом з матір`ю відповідачкою [PERSON] . Наразі вони проживають за кордоном. Позивач [PERSON] як батько дитини, який проживає окремо, має законне гарантоване право на безперешкодне особисте спілкування зі своїм сином та зобов`язаний брати участь у її вихованні. Однак між батьками не досягнуто домовленості щодо участі позивача у вихованні дитини та щодо особистого спілкування з нею. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач [PERSON] обґрунтовує його тим, що відповідачка перешкоджає йому в особистих зустрічах та спілкуванні з малолітнім сином [PERSON] , у зв`язку з чим просить усунути йому перешкоди у вихованні малолітнього сината визначити певний спосіб його участі в спілкуванні з ним. Конструкція ст.159 СК України свідчить про те, що законодавець розмежовує вимоги про встановлення способу участі у вихованні дитини та вимоги про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні (постанови Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі №742/1716/23, від 04 вересня 2024 року у справі № 932/665/20). Усунення перешкод є окремим способом захисту права. При цьому, відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною не дорівнює відсутності спору у відносинах про визначення участі у вихованні дитини. В даному випадку суд вважає, що, вимагаючи усунення перешкод з боку відповідачки [PERSON] в спілкуванні з сином, позивач [PERSON] та його представник не надали суду належних, допустимих та достовірних доказів тому, що такі перешкоди з боку відповідачки дійсно мали місце і порушені права позивача як батька підлягають захисту в обраний ним спосіб. Так, відомостей про те, що позивач раніше звертався до органу опіки та піклування з приводу визначення порядку його участі в спілкуванні з малолітньою дитиною, цим органом приймалось відповідне рішення і відповідачка навмисно його не виконує, або відповідачка чинить йому будь-які перешкоди в спілкуванні з дитиною, у зв`язку з чим він звертався до правоохоронних чи інших уповноважених органів, надані суду матеріали не містять. Як на перешкоди представник позивача послався на те, що мобільний телефон відповідачки для позивача заблокований, а номер мобільного телефона сина йому невідомий, також йому невідоме місце фактичного проживання відповідачки з дитиною. Разом з тим, такі доводи сторони позивача нічим не підтверджені. Документально підтверджених відомостей про те, що позивач намагався будь-яким зручним способом зв`язатись з відповідачкою, але остання відмовилась від спілкування з ним, або, що позивач ще до початку повномасштабного вторгнення, будучи достовірно обізнаним з місцем проживання відповідачки та дитини, намагався зустрітись з сином, але відповідачка свідомо не допустила цього, матеріали справи не містять. Місце проживання родина відповідачки змінила через повномасштабне вторгення рф в Україну та окупацію Токмацького р-ну, де вони проживали, що не може ставитись в провину відповідачки і свідчити про її умисні дії, направлені на перешкоджання позивачу зустрічатись та спілкуватись з сином, враховуючи при цьому, що останній вже до цього тривалий час був відсутній в житті дитини, зокрема, через військову службу. Також суд вважає, що само по собі проживання дитини з матір`ю та їх більш тісне спілкування, а так само існування між батьками дитини особистих неприязних стосунків, не свідчить про наявність у позивача перешкод в спілкуванні з сином. У зв`язку з цим, позовні вимоги позивача [PERSON] в частині усунення з боку відповідачки [PERSON] перешкод в спілкуванні з малолітнім сином є необґрунтованими і в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. В той же час, позовні вимоги про визначення порядку та способу участі позивача у вихованні малолітнього сина [PERSON] є законними та обґрунтованими. За усталеною судовою практикою у більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків, та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей. Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостро-емоційними і мінливими стосунки між батьками, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки. Однак сам факт емоційно напружених відносин між колишнім (фактичним) подружжям та особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини та її право на спілкування з кожним із батьків. Суд зауважує, що в спорах щодо дитини остання є суб`єктом, а не об`єктом правовідносин, і у будь-якому випадку найвищою метою є захист найкращих інтересів дитини, навіть якщо такі не співпадають з інтересами одного чи обох батьків. Як вже зазначалось, між сторонами як батьками не досягнуто домовленості щодо участі позивача в житті малолітнього сина [PERSON] , зустрічей та спілкування з ним. Разом з тим, жодних обставин, які б вказували на необхідність обмеження позивача в праві особистого спілкування з малолітнім сином, зокрема, через аморальну або неналежну його поведінку, що може зашкодити розвиткові дитини, її психологічному благополуччю, судом у цій справі не встановлено. Під час судового розгляду відповідачка [PERSON] та її представник, заперечуючи проти позову, не навели будь-яких обґрунтованих доводів щодо неспроможності позивача як батька спілкуватися та доглядати за сином, а також, що певна поведінка позивача буде перешкоджати нормальному розвитку дитину та вкрай негативно впливати на його психоемоційний стан. Фактично їх доводи зводяться до того, що позивач як батько самоусунувся від виховання [PERSON] і вже тривалий час відсутній в житті дитини, [PERSON] його не пам`ятає та вважає чужою людиною, не бажає спілкуватись з ним. Це ж саме підтвердив в судовому засіданні і малолітній [PERSON] . Однак такі зауваження відповідачки не повинні розцінюватися як абсолют у визначенні найкращих інтересів дитини в розумінні Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення ЄСПЛ у справі «A.V. проти Словенії», заява № 878/13). Небажання дитини спілкуватися з батьком не є підставою для його повного відсторонення від участі у вихованні дитини. Дитина має рости в атмосфері любові і розуміння, під опікою і відповідальністю обох батьків, незважаючи на те, що хтось з них проживає окремо від дитини. Між тим з батьків, хто проживає окремо, і дитиною повинен існувати постійний, систематичний контакт, що буде сприяти повноцінному вихованню дитини, її повному і гармонійному розвитку як особистості, задоволенню життєво важливих потреб. Суд вважає, що безпосередня участь позивача у вихованні сина, регулярне спілкування між ним не лише забезпечить реалізацію батьківських прав та виконання батьківських обов`язків позивача, а, в першу чергу, буде повністю відповідати інтересам дитини. Для повноцінного розвитку дитині необхідна присутність в її житті як мами, так і батька, про що зазначено і у висновку практичного психолога, наданого стороною відповідача. А довготривала безпосередня відсутність позивача як батька в житті дитини повинна враховуватись при налагодженні контакту між батьком та сином, для чого, як зазначив психолог, потрібно сумлінне докладання зусиль усіх сторін як самого батька, так і матері, які, в першу чергу, повинні діяти в інтересах своєї дитини. Дійсно примушування дитини до спілкування з батьком, який тривалий час не мав контактів з дитиною, є незаконним та може призвести до погіршення її психоемоційного стану, про що також зазначено у наданому суду висновку психолога. При цьому, відповідачка як мати, з якою дитина проживає постійно, повинна не перешкоджати спілкуванню позивача з сином, а прийняти усіх заходів для того, щоб сприяти налагодженню їх особистого спілкування, підтримувати у дитини нормальний психологічний стан і не допускати формування у дитини негативного ставлення до батька. Крім того, сторони не позбавлені можливості самостійно звернутись до практичного психолога для отримання консультацій/рекомендацій щодо побудови гармонійних стосунків між батьком та сином, недопущення погіршення психоемоційного стану дитини, кращого розуміння її потреб та бажання, на що звернуто увагу і органом опіки та піклування у висновку щодо розв`язання цього спору. Відновлення відносин та емоційного контакту батька та сина повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від спілкування з батьком. Таким чином, встановивши відсутність обставин, які б свідчили про те, що спілкування позивача з сином буде перешкоджати його нормальному розвитку, негативно впливати на його благополуччя, з метою забезпечення виконання позивачем батьківських обов`язків та реалізації права на особисте спілкування з малолітнім сином, задля забезпечення нормального розвитку дитини, частково беручи до уваги висновок органу опіки та піклування, суд вважає необхідним визначити такий спосіб участі позивача у вихованні сина: -бачитися та спілкуватися з дитиною кожну першу та третю суботи місяця з 11:00год до 19:00год у місці, яке визначено за попередньою домовленістю батьків та з урахуванням думки дитини, в т.ч. за місцем проживання батька, без присутності матері, з умовою, що батько повертає дитину до місця її проживання; -спільний відпочинок на день народження дитини по 4 (чотири) години в період часу та у місці, які визначено за попередньою домовленістю батьків та з урахуванням думки дитини, в т.ч. за місцем проживання батька, без присутності матері, з умовою, що батько повертає дитину до місця її проживання; -спільний відпочинок під час осінніх та весняних канікул (за наявності) протягом 3-х (трьох) днів поспіль, під час зимових канікул протягом 5-ти (п`яти) днів поспіль, під час літніх канікул протягом 15 (п`ятнадцяти) днів поспіль, в період часу та у місці, які визначено за попередньою домовленістю батьків та з урахуванням думки дитини, в т.ч. за місцем проживання батька, без присутності матері, з умовою, що батько повертає дитину до місця її проживання; -необмежене спілкування з дитиною у режимі відео-, аудіозв`язку мобільним телефоном чи іншими технічними засобами (планшет, ноутбук, комп`ютер), в т.ч. через мобільні додатки (месенджери Telegram, Viber, WhatsApp), з урахуванням розпорядку дня дитини. При цьому, враховуючи, що наразі через повномасштабне вторгнення рф та дію в Україні воєнного стану малолітній [PERSON] перебуває з матір`ю [PERSON] за кордоном, суд вважає доцільним зобов`язати останню на період воєнного стану в Україні та проживання дитини за кордоном забезпечити технічну можливість дитині спілкуватися з батьком у режимі відео-, аудіозв`язку мобільним телефоном чи іншими технічними засобами (планшет, ноутбук, комп`ютер), в т.ч. через мобільні додатки (месенджери Telegram, Viber, WhatsApp). На думку суду, такий спосіб участі позивача у спілкуванні з малолітнім сином відповідатиме інтересам дитини, які є пріоритетними при вирішенні цієї справи, забезпечить справедливу рівновагу між інтересами дитини та батьків, а також рівність прав батьків щодо дитини. Також, слід зазначити, що з урахуванням вікових змін дитини, його розвитку та потреб, батьки не позбавлені права в майбутньому змінити встановлений спосіб участі у вихованні малолітньої дитини, що буде відповідати, насамперед, її інтересам. До того ж, рішення не є перешкодою визначення батьками в добровільному порядку додаткового порядку участі батька у вихованні та спілкуванні із сином. На підставі вищевикладеного, позов [PERSON] слід задовольнити частково.

Outcome: partial