Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

У позовній заяві представник позивача - адвокат Климович Т.Д. просить ухвалити рішення, яким в порядку поділу спільного майна сторін, як подружжя, визнати за [PERSON] право власності на 1/ 2 частки домоволодіння, яке складається з житлового будинку та господарських споруд, загальною площею 101.4 кв. м, житловою площею - 61,5 кв. м., розташованих по [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/ 2 частки домоволодіння, яке складається з житлового будинку та господарських споруд, загальною площею 101.4 кв. м, житловою площею - 61,5 кв. м., розташованих по [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідача. Заявлені вимоги представник обґрунтувала тим, що з 04.08.1994 року по 05.09.2025 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі сторони побудували житловий будинок та господарські споруди по [ADDRESS] . Право власності на спірне майно зареєстроване 31.07.2025р. за Відповідачем. На даний час сторони розлучені. У сторін склалися неприязні відносини з приводу користування спірним майном. Відповідач погрожує позивачці виселити її з будинку, оскільки він належить йому. Добровільно дійти згоди щодо користування спільним домоволодінням у сторін не вдається за можливе, тому позивачка змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 22 вересня 2025 року, розгляд позову постановлено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Підготовче засідання проведено 18 листопада 2025 року за відсутності відповідача, який був належним чином повідомлений, однак до суду не прибув, відзиву на позов не подав, клопотань чи заяв на адресу суду від нього не надходило. У судове засідання учасники справи не з`явилися, у зв`язку з чим фіксування судового засідання технічними засобами суду не здійснювалося, згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України. Представник позивача подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, у якій позовні вимоги повністю підтримала та просила задовольнити. Відповідач, будучи двічі належним чином повідомленим, зокрема шляхом опублікування оголошення на веб-порталі судової влади, до суду не прибув, про причини неявки суд не повідомив. З огляду на викладене суд провів заочний розгляд позову відповідно до положень ст.ст.280, 281 ЦПК України. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.08.1994 року по 05.09.2025 року, що стверджується рішенням Любомльського районного суду Волинської області у справі №163/998/25 про розірвання шлюбу. Під час перебування у шлюбі сторони побудували житловий будинок та господарські споруди за адресою: [ADDRESS] . Право власності на спірне майно зареєстроване 31.07.2025 року за Відповідачем, що стверджується Витягом з Державного реєстру речових прав, індексний номер 438023217. Відповідно до технічного паспорта ТІ01: [NUMBER] нерухоме майно по [ADDRESS] складається з житлового будинку (А-1), прибудови (а), сходів (а1), хліва (Б-1), хліва (б), сараю (В-1), вбиральні (Г), огорожі (№1,№2), колодязя (№3), загальною площею 101.4 кв. м, житловою площею - 61,5 кв. м. Згідно висновку експерта-оцінювача [PERSON] ринкова вартість указаного нерухомого майна станом на 12 вересня 2025 року складає 225 643 гривні. У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція цієї норми свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно із ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч.1 ст.68 СК України). Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у ч.2 ст.372 ЦК України. Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз зазначених вимог закону свідчить про те, що нерухоме майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, хто з них є титульним його володільцем, якщо не буде встановлено інших обставин, а отже, у випадку, якщо вони не домовилися про порядок його поділу в натурі, спір може бути вирішений судом, зокрема, шляхом визначення їх ідеальних часток у ньому. На підставі досліджених у справі доказів встановлено, що будинок по [ADDRESS] , побудовано у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю сторін і відповідачем дана обставина не заперечується. Отже, це майно підлягає поділу порівну між сторонами у відповідності до положень ст.ст.70, 71 СК України. У частинах 1 та 2 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.80 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи факт набуття спірного нерухомого майна у період шлюбу, відсутність будь-яких заперечень відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на вимогах закону, їх належить задовольнити та визнати за позивачем право власності на 1/2 частку спірного нерухомого майна. Представник позивача заявила про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 гривень, які підтвердила належними доказами у відповідності до ч.2 ст.137 ЦПК України, а саме: договором про надання правничої допомоги № 077/25 від 28.04.2025 та додатком № 1 до цього договору, актом прийому - передачі виконаних робіт від 05.05.2025, квитанцією від 05.05.2025. Частиною 3 статті 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У питанні витрат на правничу допомогу застосовується принцип змагальності. Правом на подання заперечення щодо заявленого стороною позивача розміру таких витрат сторона відповідача не скористалась. Отже, у відповідності до ч.2 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі 7000 гривень. Понесені позивачем витрати на проведення експертної оцінки на визначення вартості майна в сумі 1500,00 гривень та суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви до суду у розмірі 968, 96 гривень слід стягнути з відповідача в порядку ст. 141 ЦПК України. Підсумовуючи вищенаведене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню всього судових витрат в сумі 9 468,96 гривень (7000+1500+968,96).

Outcome: approved