Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме: просить стягнути з [PERSON] заборгованість за Кредитним договором № 6801 від 17.04.2018 року в розмірі 24188 грн., посилаючись на ухилення відповідача від виконання договірного зобов`язання у добровільному порядку, та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 07.04.2018 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ГЕЛЕКСІ" (23.06.2025 року назву було змінено на ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФК «ГЕЛЕКСІ», надалі - Позивач) та [PERSON] (надалі - Споживач/Відповідач) за допомогою інформаційно -телекомунікаційної системи було укладено договір позики № 6801 в електронній формі (надалі договір позики). На підставі зазначеного вище договору Позичальнику надано грошові кошти в якості позики у сумі 5000 грн., на умовах строковості, поворотності та платності. Відповідно до умов договору позики стандартна процентна ставка становить 0.01% в день, розмір комісії складає 1.9%, підвищена комісійна винагорода у випадку прострочення терміну платежу становить 3.0%. Відповідач не виконує свої грошові зобов`язання належним чином довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем на дату подання позову складає 24188 грн., з яких: 5000 грн. заборгованість за позикою; 19188 грн. заборгованість по процентам та комісії за користування позикою. Ухвалою суду від 10.11.2025 року відкрито провадження у справі. 25.11.2025 року відповідач подав відзив на позов, в якому вказує, що позика була надана йому строком до 23.04.2018 року, за користуванняпозикою він мав сплатити 1120 грн. комісійної винагороди, 8 грн. відсотків, відтак загальна сума заборгованості має становити 6128 грн. Доказів того, що строк дії договору позики продовжувався, позивачем не надано. Відтак позивач нараховував йому відсотки за користування кредитом поза строком кредитування. Нарахування позивачем відсотків та комісії за договором позики у розмірі 22913 грн. 56 коп. є несправедливим, оскільки перевищує суму позики, розмір загальної вартості кредиту та не узгоджується з сумою 1120 грн. винагороди за користування позикою. Крім цього матеріалами справи не підтверджується фактичне отримання ним суми позики. Заперечує і проти стягнення з нього витрат на професійну правову допомогу. 19.01.2026 року представник позивача подав відповідь на відзив, у якому заперечив викладені у відзиві обставини. Зокрема, представник позивача стверджує про правомірність нарахування процентів за користування кредитом після 23.04.2018 року, оскільки така норма була передбачена у п.5.3 укладеного між сторонами договору. За умовами договору власне передбачалося сплату процентів за користування позикою, сплату комісійної винагороди та підвищену комісійну винагороду (п.5.3). Сплата таких відсотків виконує охоронну функцію згідно ст.625 ЦК України. Із умов договору вбачається, що сторони передбачили міру відповідальності за несвоєчасне погашення кредиту на лояльних умовах шляхом нарахування комісії за період після закінчення строку кредитування, коли боржник продовжує користуватися позикою. Отже кредитним договором було передбачено комісію як плату, яка встановлюється за користування позикою після настання строку погашення. Також правомірно включені до заборгованості платежі за комісією, оскільки сторони погодили сплату таких шляхом підписання договору. Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не спростовано відповідачем, контррозрахунок ним не подано, а також не доведено належними та допустимими доказами відсутність такої заборгованості. Просить позовні вимоги задовольнити повністю. 26.01.2026 року відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, в якому вказав, що ним заперечується факт отримання коштів за договором кредиту, крім того умови договору про нарахування комісії за обслуговування кредиту є нікчемними, на чому неодноразово наголошував Верховний Суд. Він заперечує факт укладення договору із ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», представником позивача не долучено до позовної заяви доказів того, що особа була належним чином ідентифікована під час реєстрації в системі фінансової установи, не надано доказів того, що одноразовий ідентифікатор було надіслано на фінансовий номер телефону, який належить особі, не надано доказів того, що особа самовільно ввела свої персональні дані, які співпадають з її ідентифікаційними даними. Ніде у доказах до позову не вказано фінансового номеру телефону відповідача, на який міг бути надісланий ідентифікатор для підписання договору позики в електронній формі, крім того немає доказів, що оспорювана сума кредиту взагалі була перерахована та отримана ним, оскільки відсутнє платіжне доручення, немає виписки з банківського рахунку, такі не долучені позивачем до матеріалів справи. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Сторони в судове засідання не з`явилися, подали письмові клопотання про проведення засідання у їх відсутності. У відповідності до ч. 2ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснено без фіксування судового процесу. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 07.04.2018 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ГЕЛЕКСІ" (23.06.2025 року назву було змінено на ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФК «ГЕЛЕКСІ», надалі - Позивач) та [PERSON] за допомогою інформаційно телекомунікаційної системи було укладено договір позики № 6801 в електронній формі (надалі договір позики). На підставі зазначеного вище договору Позичальнику надано грошові кошти в якості позики у сумі 5000 грн. на умовах строковості, поворотності та оплатності, а позичальник зобов`язався повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору, в національній грошовій одиниці України гривні. Відповідно до умов договору плата за користування позикою встановлюється у вигляді процентів - 0.01% в день від поточного залишку позики, комісії - 1.4 в день від початкового розміру позики. Пунктом 1.1.5 Договору встановлено строк повернення позики 23.04.2018 року, аналогічний строк передбачений і у Паспорті позики. Згідно даних Паспорта позики така надана в споживчих цілях, сума позики 5000 грн., проценти за користування позикою 8 грн., комісійна винагорода за користування позикою 1120 грн., термін платежу 23.04.2018 року, заборгованість за договором позики 6128 грн. Факт перерахування [PERSON] кредитних коштів в сумі 5000 грн. підтверджується листом ТОВ «ФК «Елаєнс» № 6801 від 01.09.2025 року. Відповідач не виконує свої грошові зобов`язання належним чином. Згідно розрахунку заборгованості за Договором позики № 6801 від 07.04.2018 представника позивача заборгованість відповідача перед позивачем на дату подання позову складає 24188 грн., з яких: 5000 грн. заборгованість за позикою; 19188 грн. заборгованість по процентам та комісії за користування позикою. Відповідно до ч. 1ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом ч. ч. 1, 2ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1ст. 626 ЦК України). Згідно за ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Як передбачено ч. 1ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Із положень ч. 1ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, є фінансовою послугою (п. 6 ч. 1ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч. 1ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін. Згідност.12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Суд приходить до висновку про належне укладення між сторонами договору в електронній формі у зв`язку з дотриманням усіх істотних умов такого. З приводу тверджень відповідача про те, що позивачем не надано підтвердження зарахування йому кредитних коштів коштів, суд зазначає наступне. У постанові від 12.06.2023 у справі № 263/3470/20 КЦС у складі Верховного Суду, відхиляючи доводи касаційної скарги про відсутність у справі бухгалтерських документів про видачу кредиту, зазначив таке. Відповідно до пункту 1 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України. Згідно з пунктом 3 статті 13 Закону «Про електронну комерцію» продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку. Зазначивши, що Закон «Про електронну комерцію» є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин, КЦС ВС визнав посилання заявника на статтю 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» безпідставним. З матеріалів справи, а саме довідки ТОВ «ФК «Елаєнс» № 6801 від 01.09.2025 року, вбачається, що на підставі Договору № 04/08-17 ПК про надання послуг з переказу грошових коштів (переказ на картку) від 04.08.2017 року ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» надавало ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» послуги з переказу грошових коштів фізичним особам, без відкриття рахунку. В результаті платіжної операції, ініційованої ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» на картковий рахунок отримувача було успішно перераховано. Деталі транзакції: платник коштів ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», отримувач коштів [PERSON] , номер транзакції в системі 1067237977, номер операції 88907394, дата проведення платежу 07.04.2018, сума платежу 5000 грн., платіжний засіб карта, банк емітент платіжної картки отримувача коштів Приватбанк, номер банківської картки отримувача коштів [NUMBER] . При цьому суд також враховує, що [PERSON] всупереч вимог ст.81 ЦПК України, заперечуючи проти факту отримання коштів, маючи реальний доступ до банківської інформації про рух коштів по своєму рахунку, не довів належними та допустимим доказами у справі факту неотримання ним кредитних коштів за договором № 6801 від 07.04.2018 року. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч. 1, 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно з ч. 1ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. В силу ч. 1ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16, згідно з якою уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно користуватися кредитом, натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за користування кредитом) за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. У пункті 140 постанови від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) Велика Палата Верховного Суду вказала, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за користування кредитом (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. При цьому у пункті 146 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за користування кредитом, сформульованого у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та підтвердженого у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19). У позовній заяві та відповіді на відзив представник ТОВ «Гелексі Фінанс» посилається на те, що позивач не позбавляється права на отримання від [PERSON] належної йому комісійної винагороди (процентів) за неправомірне користування кредитом поза строком кредитування, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України. Відповідно до п.3.1.3 Договору позики у разі порушення строку повернення позики, встановленого в п.1.1.5 Договору, позикодавець має право нараховувати позичальникові підвищену комісійну винагороду за користування позикою за кожен день прострочення зобов`язання відповідно до п.5.4 Договору. Пунктом 5.3 договору позики передбачено, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3.0% в день від суми позики за кожен день прострочення. Суд зазначає, що Р.5 договору встановлює відповідальність сторін за невиконання умов договору. За змістом вищевказаних вимог закону та умов договору позики строк повернення всієї суми позики настав 23 квітня 2018 року й саме в межах цього строку ТОВ «Гелексі Фінанс» мало право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а після закінчення строку кредитування - вимагати сплати сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Слід зазначити, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту після прострочення виконання грошового зобов`язання нараховуються проценти за порушення грошового зобов`язання у розмірі, визначеному законом або договором (частина друга статті 625 ЦК України). У пункті 5.3 договору позики передбачено, що сторони дійшли згоди про те, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3.0% в день від суми позики за кожен день прострочення. У п.5.4 Договору встановлено, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми заборгованості. Тобто договором позики передбачені проценти за неправомірне користування кредитом (комісійна винагорода) як плата, яка встановлюється банком за користування кредитом після настання строку його погашення та сплачується позичальником у розмірі та у строки, передбачені договором. При сплаті процентів за неправомірне користування кредитом проценти за користування кредитом не сплачуються. У випадку порушення позичальником установленого пунктом 1.1.5 договору строку погашення, зокрема отриманої позики і відсотків, позичальник надалі сплачує проценти за неправомірне користування кредитом виходячи із процентної ставки у розмірі 3 % в день від суми позики за кожен день прострочення. У цьому випадку позивач не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом (за прострочення виконання грошового зобов`язання), оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України. Таким чином, сторони чітко визначили, що поза межами строку кредитування позичальником сплачуються проценти, які при цьому не є процентами за користування кредитом, а є відповідальністю за порушення зобов`язання, та погодили їх розмір. Зазначений пункт договору не визнавався недійсним та не оспорювався відповідачем. Цей розмір процентів кредитором було нараховано за період з 23.04.2018 року по 20.08.2018. Відтак заперечення відповідача в тій частині, що позивачем нараховувалися відсотки за користування кредитом поза строком кредитування, не відповідають дійсності. Також не заслуговують на увагу заперечення [PERSON] в тій частині, що положення договору, якими передбачено сплату комісії за користування кредитом, є нікчемними, оскільки, як уже зазначалося вище, встановлена у договорі комісійна винагорода фактично є платою, яка встановлюється за користування кредитом після настання строку його погашення, та сплачується позичальником у розмірі та у строки, передбачені договором. а не платою за надання чи обслуговування кредиту в розумінні положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до ст.624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Розділом 5 Договору позики, укладеного між сторонами, а саме п.5.4 передбачено сплату пені у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми заборгованості. Згідно розрахунку заборгованості, наданого представником позивача, така пеня обрахована за період з 23.04.2018 року до 20.08.2018 і підлягає стягненню з [PERSON] . Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, суд вважає, що він вправі вимагати захисту своїх прав шляхом стягнення суми заборгованості за даним договором. Позовні вимоги позивача доведені матеріалами справи, обґрунтовані і підлягають задоволенню З приводу вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу суд дійшов наступних висновків. Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України у зв`язку з повним задоволенням позовних вимог з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд звертає увагу, що при встановленні розміру гонорару за надання професійної правничої допомоги враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Враховуючи викладене, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, беручи до уваги заперечення відповідача проти стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу, а також перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми наданому обсягу адвокатських послуг, суд вважає, що справедливим і співмірним є зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу від заявленої представником позивача суми. Беручи до уваги складність справи, заперечення відповідача проти стягнення з нього витрат на правничу допомогу, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, який є завищеним, обсяг наданих адвокатом послуг, та те, що справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви представника позивача та стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом даної справи, у розмірі 3000 грн.

Outcome: approved