Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

І. Стислий виклад позиції сторін. [PERSON] звернувся до суду із позовом в якому прохає визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування житлом - квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що в [ADDRESS] мається квартира [ADDRESS] , яка в 2008 році передана йому як службова, де зареєстровані позивач, його колишня дружина [PERSON] , нинішня дружина [PERSON] та їх спільна дитина [PERSON] 30.09.2013 шлюб між ним та [PERSON] розірвано. Окремо проживають з 2011 року. Фактично у вказаній квартирі проживають позивач з дружиною та їх спільною дитино. Відповідач в даній квартирі ніколи не проживала, а лише була зареєстрована. Позивачу стало відомо, що [PERSON] одружилася повторно та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » і проживає в м. Київ. Відповідач за вказаною адресою не проживає більше 10 років, добровільно знятися з реєстрації не бажає. Всі витати з утримання квартири несе позивач. Перешкод в користуванні житлом ніхто не чинив, колишня дружина добровільно перестала нею користуватися. Відзиву на позов не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Інші процесуальні дії. Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 06.10.2025 року позовну заяву залишено без руху (а.с.13) Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 31.10.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання призначено на 24.11.2025 на 14:00 год. (а.с.21). 24 листопада 2025 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду (а.с.28). У судовому засіданні представник позивача - адвокат Суслін Є.В., позов підтримав, з підстав, викладених у позові. Суду пояснив, що документального підтвердження того, що колишня дружина [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] немає, але з довідки про зареєстрованих осіб від 07.08.2025 вбачається, що це одна і та ж сама особа, співпадає і рік народження, і ім`я по батькові. Відповідач [PERSON] в силу вимог п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України вважається такою, що повідомлена про час і місце розгляду справи. Представник третьої особи [INFO] (військова частина [NUMBER] ) Федько Р.Р. проти позову не заперечує. Суду пояснив, що у 2028 році позивач, після спливу 20 років користування службовою квартирою, отримає право її приватизувати однособово. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом, а зміст спірних правовідносин. 01 лютого 2008 року Виконавчим комітетом Конотопської міської ради [PERSON] видано ордер №101 на житлове приміщення, з сім`єю із 3 чоловік на право зайняття житлового приміщення житловою площею 41 кв.м. із 3 кімнат в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Згідно ордеру, склад сім`ї [PERSON] : [PERSON] дружина, [PERSON] син (а.с.6). Рішенням Конотопського міськрайонного суду від 30.09.2013 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , розірвано та залишено на виховання [PERSON] - сина [PERSON] , [INFO] (а.с.3) Згідно довідки управління адміністративних послуг Конотопської міської ради №19724 від 07.08.2025, у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] - з 11.02.2008; [PERSON] , [INFO] - з 11.02.2008; [PERSON] , [INFO] - з 13.07.2021, [PERSON] , [INFO] , з 18.12.2021 по т.ч. (а.с.4). Відповідно до акту від 03.09.2025, який складений позивачем [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично з 2013 р. по даній адресі не проживає, будь-які її особисті речі в квартирі відсутні участі у витратах та утримання квартири вона не приймає, фактично проживає в [ADDRESS] (а.с.5). Свідок [PERSON] пояснив, що перебуває в дружніх відносинах з [PERSON] , з яким одночасно у 2008 році отримали ордери на квартири. Свідок проживає у квартирі [ADDRESS] . [PERSON] тривалий час виконував ремонтні роботи у квартирі. [PERSON] жодного разу не бачив. Наразі у квартирі проживає інша дружина позивача з дочкою. З [PERSON] позивач розлучився. Свідок [PERSON] суду пояснив, що проживає по [ADDRESS] , з позивачем спільно проходив службу. У 2007 році і позивач, і свідок отримали ордери на квартири. Тривалий час [PERSON] лише періодично проживав у квартирі, виконуючи ремонтні роботи ремонт. [PERSON] бачив у квартирі декілька разів після отримання ордерів. Наразі у квартирі проживає інша дружина позивача з дочкою. IV. Норми права. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки (частина друга статті 64 ЖК України). Відповідно до ч.3 ст. 64 ЖК України якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. За змістом статті 396 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. У статті 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101,статтями 103 - 106 цього Кодексу (ст. 123 ЖК України). Європейський суд з прав людини вказує, що "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності її у приміщенні понад 6 місяців та поважність причин такої відсутності. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 19.05.2021 р. у справі № 759/19579/17. Якщо таке непроживання зумовлене конфліктом чи вчиненням перешкод у вселенні, особу не можна визнати такою, що втратила право на житло. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1); жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2); суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3). За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. V. Оцінка суду. Вислухавши представника позивача, третьої особи покази свідків, дослідивши зібрані в справі докази, оцінюючи докази зібрані у справі кожен окремо, їх достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Неможливість для власника чи наймача здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником чи наймачем права володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Крім того, статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Такі висновки у подібній справі виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 61-298 цс 19. Встановлено, що відповідач [PERSON] на підставі ордеру вселилася та проживала в житловому будинку, що знаходиться по [ADDRESS] , як член сім`ї позивача і зареєстрована в цьому приміщенні із 11.02.2008. Свідок [PERSON] пояснив, що після отримання ордеру бачив [PERSON] декілька разів у цьому будинку. Оскільки в квартирі позивача йшов ремонт, виконувалися всі внутрішні роботи, позивач з першою дружиною [PERSON] певний час постійно там не проживав, а перебували періодично. Після розірвання позивачем шлюбу з [PERSON] , свідок не спілкується з останньою. У квартирі проживає нинішня дружина з дочкою позивача, який наразі перебуває на службі в ЗСУ. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] жодного разу не бачив. Проте, покази свідків не є достатніми доказами втрати відповідачем інтересу до спірного житлового приміщення. Наданий позивачем акт про не проживання відповідача не підтверджує причини з яких відповідач відсутня в житлі. Доказів на підтвердження того, що відповідач має у власності чи користуванні інше житлове приміщення суду не надано . Сам факт розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] не є підставою для визнання останньої такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Суд також зауважує, що позивач звертаючись до суду з позовом, вказував на те, що реєстрація відповідача в належному йому приміщенні порушує його права, як власника. Проте, позивач відповідно до пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою КМУ від 07 лютого 2022 року №265 не позбавлений можливості вирішити питання зняття відповідача з реєстраційного обліку в позасудовому порядку. За встановлених обставин справи та вимог закону, врахувавши баланс інтересів сторін спору та пропорційність виселення, на важливості врахування якої наголошував ЄСПЛ (рішення від 24 квітня 2012 року у справі «Йорданова та інші проти Болгарії», заява №25446/06, пункт 123, та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява №27013/07, пункт 156), суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Outcome: dismissed