Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (далі за текстом - РФ) про відшкодування завданої майнової та моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією Російською Федерацією території України, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 3 605 510 грн., що еквівалентно 87 046,10 доларів США або 74 802,43 Євро, моральну шкоду у розмірі 5 000 000 грн., що еквівалентно 121 084,75 доларів США або 104 531,20 Євро та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач [INFO] народився у м.Горлівка Донецької області, у цьому місці за адресою: [ADDRESS] він має зареєстроване місце проживання. Він є внутрішньо переміщеною особою і в даний час зареєстрованим його місцем перебуванням є адреса: [ADDRESS] . На праві власності йому належить наступне майно: 1)Квартира [ADDRESS] ; 2)Гараж [NUMBER] автокооперативу «Комета» в м.Горлівка Донецької області; 3)Гараж № [NUMBER] в автокооперативі «Ізумруд» в м.Горлівка Донецької області, який належав його померлій матері [PERSON] , після смерті якої він прийняв спадщину. Місто Горлівка є тимчасово окупованою територією України і все це майно розташоване там. Внаслідок збройної агресії РФ проти України позивач позбавлений можливості доступу до свого майна, чим йому завдано реальних збитків від його втрати. Розмір збитків визначає, виходячи з вартості аналогічного майна у м.Києві і визначає їх у загальному розмірі 3 605 510 грн., що еквівалентно 87 046,10 доларів США або 74 802,43 Євро. Крім того, внаслідок збройної агресії РФ позивач втратив можливість доступу до окупованої території не може розпоряджатись належним йому майном, змушений був залишити рідну землю та пристосовуватись до життя на новому місці, що завдає йому душевного болю та страждань. Завдану моральну шкоду оцінює у розмірі 5 000 000 грн., що еквівалентно 121 084,75 доларів США або 104 531,20 Євро. Позивач до суду не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд вважає за можливе розглянути справу у відповідності до ст. ст. 280, 281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, а від відповідачки, яка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, відомостей про причини неявки не надійшло. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивач [INFO] народився у м.Горлівка Донецької області, у цьому місці за адресою: [ADDRESS] він має зареєстроване місце проживання. Він є внутрішньо переміщеною особою і з 24.02.2015 зареєстрованим його місцем перебуванням є адреса: [ADDRESS] . На праві власності йому належить наступне майно: -Квартира [ADDRESS] ; -Гараж [NUMBER] автокооперативу «Комета» в м.Горлівка Донецької області; -Гараж [NUMBER] в автокооперативі «Ізумруд» в м.Горлівка Донецької області, який належав його померлій матері [PERSON] , після смерті якої він прийняв спадщину. Місто Горлівка Донецької області включено до переліку населених пунктів, які визнані постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII тимчасово окупованими територіями. За твердженням позивача з моменту вимушеного переселення він позбавлений можливості користуватись належним йому майном. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.2 ст.2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Статтею 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" визначено поняття "судовий імунітет", відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Преамбулою Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. Згідно зі ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Частиною 3 ст. 386 ЦК України зазначено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Вищезазначеними нормативно-правовими актами України встановлено, що внаслідок збройної агресії РФ проти України та окупацією частини території Луганської та Донецької областей України, внутрішньо переміщені особи фактично позбавлені розпоряджатися власним нерухомим майном, що завдало майнову шкоду у вигляді неотриманих доходів, які могли би реально отримати за обставин, які б не порушували право власності. Разом з тим, позивачем не надано суду доказів знищення належного йому майна. Тимчасова неможливість користуватись ним у зв`язку з окупацією території, на якій воно знаходиться іншою державою, на думку суду, не свідчить про те, що позивачу завдано збитків за відсутності доказів щодо знищення чи пошкодження цього майна. А тому підстав для відшкодування майнової шкоди суд не вбачає. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). У відповідності до вимог ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Згідно з вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.l995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння і її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, їм підтверджується акт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих i виробничих стосунках, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. При вирішенні вимоги Позивача про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Турецька Республіка зобов`язана сплатити Позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала Позивач, турецькими Збройними Силами. В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру Позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того, суд також врахував моральні страждання Позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Зважаючи на вимушене переселення позивача з території, на якій він народився та проживав понад 50 років, позбавлення можливості безперешкодного доступу до належного йому майна у зв`язку з тимчасовою окупацією міста Горлівки іншою державою, а саме відповідачем, суд вважає правильним стягнути з нього на користь позивача завдану моральну шкоду, яку оцінює у розмірі 3 000 000 гривень. Суд вважає, що зазначений розмір відшкодування відповідає критеріям розумності, виваженості та справедливості. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (34%).

Outcome: partial