Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

20 серпня 2025 року до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області надійшла позовна заява [PERSON] до Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визнання права власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] в с. Горохолина Івано-Франківського району Івано-Франківської області померла її (позивачки) чоловік [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис №232 від 09 квітня 2024 року, який був зареєстрований і проживав у власному будинку за адресою: [ADDRESS] . Зазначений будинок мав статус колгоспного двору, головою якого був [PERSON] . Він був постійно зареєстрована та проживав за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що відповідно до виписки з погосподарської книги № 7 за 1991-1995 роки до складу осіб, зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] , станом на 15 квітня 1991 року входили: [PERSON] , 1949 року народження - голова домогосподарств; [PERSON] , 1957 року народження - дружина, [PERSON] , 1982 року народження син; [PERSON] , 1977 року народження син; [PERSON] , 1984 року народження дочка; [PERSON] , 1987 року народження - дочка. Діти - [PERSON] та [PERSON] відмовились від прийняття спадщини за законом після смерті батька [PERSON] , про що свідчить заява від 18 вересня 2024 року, засвідчена державним нотаріусом Богородчанської державної нотаріальної контори, зареєстрована в реєстрі за № 505 та 506. Вона (позивачка) прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , та отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки. Після смерті чоловіка [PERSON] залишилася спадщина, яка складається із земельних ділянок, які позивачка отримала у спадщину та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , який належав членам колгоспного двору, головою якого був [PERSON] . На звернення позивачки до державного нотаріуса Богородчанської державної нотаріальної контори Войташека І. І. для видачі їй свідоцтва на спадщину за законом на вищезазначене домоволодіння після смерті її чоловіка [PERSON] було відмовлено. Нотаріус мотивував це тим, що не подано документів, які би підтверджували право власності померлого на спадковий житловий будинок. На підставі наведеного просила визнати за нею право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , як на спадкоємця за законом після смерті чоловіка [PERSON] . Позивачка у судове засідання не з`явилася. Представник позивачки адвокат Федорів С. І. подав заяву про розгляд справи у відсутності позивачки та зазначив, що вимоги позову позивачка підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області у судове засідання не з`явився, у поданій заяві вимоги позову визнав, просив проводити розгляд справи у його відсутності. Відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, зважаючи на відсутність всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, не здійснювалось. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи та приймаючи до уваги, що відповідач позовні вимоги визнає, підстав для відмови у прийнятті визнання позову судом не встановлено, оскільки визнання позову не суперечить закону та не порушує будь-чиїх прав свобод чи законних інтересів, то суд вважає, що позов слід задовольнити. Відповідно до матеріалів справи предметом спору є домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. За матеріалами справи судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого виконавчим комітетом Горохолинської сільської Ради Народних Депутатів від 03 січня 1992 року житловий будинок в цілому за адресою: [ADDRESS] , мав статус колгоспного двору, головою якого є [PERSON] на праві особистої власності. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Богородчанської районної Ради №178 від 08 серпня 1990 року. Відповідно до виписки з погосподарської книги № 7 за 1991-1995 роки до складу осіб, зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] , станом на 15 квітня 1991 року входили: [PERSON] , 1949 року народження - голова домогосподарств; [PERSON] , 1957 року народження - дружина, [PERSON] , 1982 року народження син; [PERSON] , 1977 року народження син; [PERSON] , 1984 року народження дочка; [PERSON] , 1987 року народження - дочка. Згідно з довідкою виданою Горохолинським старостинським округом №1 Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області № 84/11.01-35 від 23 липня 2024 року, на день смерті [PERSON] в будинку [ADDRESS] , проживали та були зареєстровані: [PERSON] , 1957 року народження - дружина, [PERSON] , 1982 року народження син; [PERSON] , 1987 року народження дочка; [PERSON] , 2013 року народження онука; [PERSON] , 2016 року народження онука. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року. Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року. Згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17,18 Закону "Про власність" (697-12) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення по господарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Виходячи із Правової позиції, викладеної в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-350цс15 - згідно з частиною першою статті 120, статтею 123 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення по господарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом аналогічними Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим. Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. У підпункті г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що [INFO] , у віці 75 років, помер [PERSON] , про що 09 квітня 2024 року зроблено відповідний актовий запис № 232 та Богородчанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с.5). Після смерті [PERSON] , відповідно до вимог ст. 1216, 1218, 1261 ЦК України відкрилася спадщина за законом, оскільки заповітів [PERSON] не складав, що зазначено в Інформаційній довідці зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори). До спадкоємців першої черги після смерті [INFO] [PERSON] , згідно вимог ст. 1261 ЦК України відносилися [PERSON] , - дружина спадкодавця та його діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З матеріалів справи встановлено, що на час припинення колгоспного двору [PERSON] (голова), [PERSON] (дружина) та діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , були власниками будинковолодіння, тобто їм належало на праві особистої власності спірне домоволодіння як членам колишнього колгоспного двору. Головою колгоспного двору був [PERSON] , а [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як члени колишнього колгоспного двору своєї частки у вказаному майні не виділяли. Діти спадкодавця [PERSON] , та [PERSON] , як член колишнього колгоспного двору належну їм частку у майні колгоспного двору не витребували та не виділили станом на час розгляду справи, із поданої нотаріально посвідченої заяв вбачається, що [PERSON] , та [PERSON] відмовляється від належної їм частки у спадщині, що залишилась після смерті батька [PERSON] . Діти [PERSON] та [PERSON] 04 лютого 2026 року подали до суду заяви про те, що їм відомо, що у провадженні суду знаходиться позовна заява за позовом їхньої мами [PERSON] про визнання за нею (позивачем) права власності на будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] , після смерті батька. Не заперечують про визнання за мамою [PERSON] права власності на дане будинковолодіння. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Позивачка прийняла згідно вимог ст. 1268 ЦК України спадщину після смерті [PERSON] , оскільки вона на день смерті спадкодавця проживали разом з ним у житловому будинку, за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні підтверджено, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , дійсно, мав статус колгоспного двору, головою якого був [PERSON] , якій на день його смерті на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконкомом Горохолинської сільської Ради народних депутатів 03 січня 1992 року, зареєстрованого у Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації 03 січня 1992 року в реєстрову книгу 1 за №136, належало право на майно колгоспного двору. Відповідно до повідомлення державного нотаріуса Богородчанської державної нотаріальної контори Войташека І. І. №02-14/264 від 07 травня 2025 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , після смерті [INFO] чоловіка [PERSON] , оскільки не подано документів які би підтверджували право власності на житловий будинок (а.с.6). Крім того, у судовому засіданні доведено належними і допустимими доказами, що позивачка є єдиним спадкоємцем після смерті чоловіка [PERSON] , оскільки діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відмовилися від належної їй частки у спадщині, що залишилась після смерті їх батька [PERSON] . Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року за № 7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, з огляду на те, що у судовому засіданні повністю доведені належними і допустимими доказами всі обставини, на які позивачка посилалася як на підставу заявленої вимоги, а також взявши до уваги те, що позивачка є єдиним спадкоємцем після смерті спадкодавця [PERSON] , врахувавши позицію відповідача, згідно якої він повністю визнав позов, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заявленої вимоги шляхом визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом. На підставі наведеного,

Outcome: approved