Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

Представник позивачки адвокат Пащук А. І. звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на користь [PERSON] майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у загальному розмірі 102 028 гривень 73 копійки, з яких: 99 528,73 грн різниця між фактичним розміром шкоди, визначеної висновком експерта, та отриманим страховим відшкодуванням; 2 500,00 грн сума франшизи, сплаченої позивачем та не відшкодованої страховиком, а також вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позову представник позивача посилається на те, що 04 серпня 2025 року о 16:30 годині у місті Шептицькому Львівської області по вул. Б. Хмельницького сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу BMW X5, державний номер [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] , та автомобіля BMW 530, державний номер [NUMBER] , яким керував [PERSON] . В подальшому, постановою Шептицького міського суду Львівської області від 25 серпня 2025 року у справі №459/2743/25 відповідач, керуючи транспортним засобом, був неуважним, не врахував дорожню обстановку, не зайняв відповідне крайнє положення на проїзній частині перед поворотом ліворуч, унаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем позивача, який рухався у зустрічному напрямку по головній дорозі. Вказаною постановою відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. У результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб позивача отримав механічні пошкодження, що призвели до заподіяння йому майнової шкоди. Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована в ПАТ «НАСК Оранта» на підставі страхового поліса №225058230. Страховиком на користь позивача було виплачено страхове відшкодування у розмірі 157 500,00 грн, що відповідає ліміту відповідальності, визначеному умовами договору страхування. Разом з тим, зазначеної суми виявилося недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої позивачу. Згідно з висновком експерта №82 від 23.08.2025 року, складеним за результатами автотоварознавчого дослідження, вартість відновлювального ремонту автомобіля BMW 530 з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складових частин транспортного засобу, без урахування ПДВ та вартості нових запасних частин, становить 257 028,73 грн. Таким чином, різниця між фактичним розміром заподіяної шкоди та отриманою страховою виплатою складає 99 528,73 грн, яка відповідно до вимог цивільного законодавства підлягає стягненню безпосередньо з винуватця дорожньо-транспортної пригоди. Крім цього, позивач змушений був сплатити франшизу у розмірі 2 500,00 грн, яка відповідно до умов договору страхування та положень Закону України «Про страхування» не відшкодовується страховиком, однак є складовою майнової шкоди, заподіяної позивачу, та підлягає компенсації з боку відповідача як особи, винної у заподіянні шкоди. Також позивач поніс витрати, пов`язані з визначенням розміру заподіяної шкоди, а саме витрати на проведення автотоварознавчої експертизи у сумі 10 000,00 грн, що підтверджується договором №08 та платіжними документами. З урахуванням наведених обставин представник позивача просить позовні вимоги задовольнити. 07.10.2025 у даній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 21.10.2025 від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив, у якому останній просив у задоволенні позову відмовити, оскільки вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними з огляду на наступне. Заперечуючи проти позову, відповідач вказує, що 04 серпня 2025 року дійсно сталася дорожньо-транспортна пригода, однак позовні вимоги щодо стягнення з нього різниці між страховою виплатою та вартістю відновлювального ремонту, а також суми франшизи, на його думку, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.Відповідач посилається на те, що на момент настання страхового випадку діяли норми нового Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №3720-IX від 21.05.2024 року, який застосовується до ДТП, що сталися після 01 січня 2025 року. Відповідач зазначає, що відповідно до цього Закону ліміт страхового відшкодування за шкоду, завдану майну, становить 250 000 грн, а попередній закон втратив чинність з моменту введення в дію нового нормативного акту. У зв`язку з цим відповідач вважає, що страхове відшкодування повинно було здійснюватися в межах нового законодавчо встановленого ліміту, а не за правилами «старого» закону. При цьому відповідач зазначає, що готовий відшкодувати позивачу різницю між фактичним розміром шкоди (257 028,73 грн) та лімітом страхового відшкодування у 250 000 грн у будь-який прийнятний для позивача час. Окремо відповідач заперечує проти вимоги про стягнення з нього франшизи у розмірі 2 500 грн, зазначаючи, що з 01 січня 2025 року франшиза за договорами ОСЦПВ не підлягає відшкодуванню винуватцем ДТП, оскільки страхова компанія зобов`язана компенсувати шкоду у повному обсязі в межах встановлених лімітів.Разом з тим, відповідач зазначає, що він не був повідомлений та не був присутній під час огляду транспортного засобу і визначення вартості відновлювального ремонту, що, на його переконання, порушує його право як зацікавленої сторони. Відтак, просить у задоволенні позову відмовити. 04.11.2025 представник позивача через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» подав до суду відповідь на відзив, у якій заперечив доводи відповідача та просив суд не брати їх до уваги. У відповіді зазначено, що твердження відповідача про нібито узгодження між страховиком та позивачем вартості відновлювального ремонту із розміром збитків не відповідає дійсності та не підтверджене жодними доказами. Натомість розмір шкоди визначено висновком судової транспортно-товарознавчої експертизи №82 від 23.08.2025 року, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням фізичного зносу становить 257 028,73 грн. Представник позивача вказав, що страхове відшкодування у сумі 157 500,00 грн виплачене ПАТ «НАСК Оранта» є меншим за фактичний розмір шкоди, у зв`язку з чим відповідно до статті 1194 ЦК України відповідач зобов`язаний відшкодувати різницю у розмірі 99 528,73 грн. Також представник спростовував доводи відповідача щодо невідшкодування франшизи, оскільки франшиза відповідно до статті 9 Закону України «Про страхування» є частиною збитків, яка не відшкодовується страховиком, але підлягає компенсації винуватцем ДТП. Окремо представник позивача звернув увагу суду на те, що страховий поліс відповідача був укладений до 01.01.2025 року, а отже відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону №3720-IX до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон №1961-IV, яким передбачено ліміт відповідальності страховика у 160 000 грн та наявність франшизи. Доводи відповідача про застосування нового страхового ліміту у 250 000 грн представник вважає помилковими. У зв`язку з наведеним представник позивача просив суд відхилити заперечення відповідача, не залучати страховика як співвідповідача та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 28.11.2025 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких останній зазначив, що позивач не довів дотримання порядку врегулювання страхового випадку та не підтвердив фактичні витрати на ремонт автомобіля. Експертиза проведена без повідомлення та участі відповідача, тому її висновки, на його думку, не можуть бути належним доказом. Страхове відшкодування було виплачено в межах прямого врегулювання, а застосування нових правил страхування з 2025 року позивачем проігноровано. Позивач не надав рахунків СТО, актів виконаних робіт і платіжних документів, що підтверджують реальний ремонт. У зв`язку з цим відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Ухвалою суду від 23.12.2025 у справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 22.01.2026 сторони у судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду даної справи. Представник позивача подав заяву, у якій просив розгляд справи здійснювати без участі сторони позивача та просив позов задовольнити. Відповідач також звернувся до суду із таким клопотанням, просив завершувати розгляд без його участі, вказав, що позовні вимоги заперечує та просить відмовити у їх задоволенні з підстав, наведених у відзиві та запереченнях, які містяться в матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на зазначені обставини, суд, у відповідності до ст. 247 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки усіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його оголошення. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Оскільки повне рішення виготовлено 29 січня 2026 року, то незважаючи на те, що судове засідання відбулося 22 січня 2026 року, датою ухвалення рішення є саме 29 січня 2026 року в силу ч. 5 ст. 268 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником автомобіля «BMW 530І», д. н. з. [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а. с. 7). Відповідно до постанови Шептицького міського суду Львівської області від 25.08.2025 відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, оскільки 04.08.2025 о 16:30:00 год в м. Шептицькому по вул. Б. Хмельницького, водій гр. [PERSON] керував транспортним засобом марки «BMW X5», д. н. з. [NUMBER] , будучи неуважним перед поворотом ліворуч на вул. Б. Хмельницького, не врахував дорожньої обстановки, не зайняв відповідне крайнє положення на проїзній частині та скоїв зіткнення з автомобілем марки «BMW 530І», д. н. з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався у зустрічному напрямку по головній дорозі. Під час ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив п. 2.3.б Правил дорожнього руху України, відповідальність за що передбачена ст. 124 КУпАП. Вказане судове рішення не оскаржувалося та набрало законної сили (а. с. 10-12). Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди винними діями відповідача було пошкоджено транспортний засіб марки «BMW 530І», д. н. з. [NUMBER] , що належить позивачу [PERSON] . Згідно з висновком №82 від 23.08.2025 судової транспортно товарознавчої експертизи згідно договору №8 від 08.08.2025 вартість відновлювального ремонту з врахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових автомобіля "BMW 530 4dr 8 АТ" ідентифікаційний номер [NUMBER] реєстраційний номер [NUMBER] внасл ДТП 04.08.2025 року, в цінах станом на його огляд 08.08.2025 року без врахування (включення) у вартості нових складових (запчастин), без врахування (включення) ПДВ у вартості матеріалів середньостатистичною регіональною вартістю ремонтно-відновлювальних робіт (ні з, ні без ПДВ) становить 257 028,73 грн. Відповідно до полісу № 225058230 цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] власника транспортного засобу «BMW X5», д. н. з. [NUMBER] , станом на 04.08.2025 була застрахована в ПАТ «НАСК» «Оранта», а ліміт відповідальності за шкоду життю і здоров`ю становив 320 000,00 грн., за шкоду майну 160 000,00 грн, франшиза - 2500 грн. (а. с. 144). Позивач [PERSON] 27.08.2025 отримав від ПАТ «НАСК» «Оранта» страхове відшкодування в розмірі страхового ліміту за виключенням франшизи (2500 грн) у розмірі 157 500 грн, (а. с. 9). У позовній заяві представник позивача зазначає про те, сума страхового відшкодування не покриває весь матеріальний збиток, оскільки, відповідно до висновку експерта становить 257 028,73 гривень, тоді як сума страхового відшкодування становить 157 500 гривень, у зв`язку з чим позивач недоотримав грошову суму у розмірі 99 528,73 грн та суму франшизи 2500 грн . Відтак, просить вищевказану позовну заяву задовольнити. При ухваленні рішення суд керується наступним. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 1 статті 1187 ЦК України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 92 Закону України «Про страхування» страховик за договором страхування зобов`язаний: 1) у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором або законом строк; 2) у разі настання страхового випадку відшкодувати витрати, понесені страхувальником для запобігання настанню страхового випадку та зменшення наслідків страхового випадку, якщо це передбачено умовами договору страхування; 3) забезпечувати збереження інформації, що становить таємницю страхування, з урахуванням вимог цього Закону. Статтею 94 Закону України «Про страхування» визначено, що страхова сума може бути встановлена за окремим об`єктом страхування, страховим випадком, групою страхових випадків, договором страхування в цілому. Розмір страхової суми визначається за домовленістю між страховиком та страхувальником або відповідно до законодавства під час укладення договору страхування або внесення змін до такого договору. У договорі страхування в межах страхової суми можуть визначатися ліміти відповідальності страховика за окремим об`єктом страхування, страховим ризиком або страховим випадком, групою страхових ризиків та/або страхових випадків тощо. При страхуванні майна страхова сума встановлюється в межах дійсної вартості майна за цінами і тарифами, що діють на день укладення договору страхування або внесення змін до такого договору, якщо інше не передбачено договором страхування або законом. Договором страхування може передбачатися франшиза, яка може бути умовною та безумовною. У разі зазначення в договорі страхування умовної франшизи страховик не відшкодовує частину збитку, яка не перевищує розмір франшизи, але відшкодовує збитки в повному обсязі, якщо збиток перевищує розмір франшизи. У разі зазначення в договорі страхування безумовної франшизи страховик вираховує розмір франшизи при здійсненні страхової виплати за кожним страховим випадком. Франшиза може встановлюватися у відсотках від страхової суми (страхової виплати), в абсолютному розмірі або в інших розрахункових одиницях, визначених договором страхування. Вид та розмір франшизи зазначаються у договорі страхування. Страхові виплати здійснюються у порядку, визначеному страховим продуктом та договором страхування, якщо інше не передбачено законодавством України. Страхова виплата не може перевищувати розмір прямого збитку, заподіяного страхувальнику та/або іншій особі, передбаченій договором страхування. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування. У разі якщо страхова сума становить певну частку дійсної вартості застрахованого об`єкта страхування, страхова виплата виплачується у такій самій частці дійсної вартості застрахованого об`єкта страхування, якщо інше не передбачено умовами договору страхування. Якщо майно застраховано у кількох страховиків і загальна страхова сума перевищує дійсну вартість майна, страхова виплата, що виплачується всіма страховиками, не може перевищувати дійсну вартість майна. При цьому кожний страховик здійснює виплату пропорційно до розміру страхової суми за укладеним ним договором страхування. Згідно із ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Спеціальним нормативно-правовим актом у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 20.06.2024 набрав чинності Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 3720-IX, який введено в дію з 01.01.2025, та у зв`язку із чим втратив чинність попередній Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV. Відповідно до ч. 6 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 3720-IX від 20.06.2024, договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що укладені та набрали чинності до введення в дію цього Закону, продовжують діяти на умовах, що були чинними на день набрання чинності такими договорами. На договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що укладені після набрання чинності цим Законом та набирають чинності після введення в дію цього Закону, поширюються вимоги цього Закону. Дія положень цього Закону поширюється виключно на страхові випадки, які настали за договорами страхування, що набрали чинності після введення в дію цього Закону. Жодне положення цього Закону не може збільшувати будь-які зобов`язання за будь-якими випадками, що мають ознаки страхових випадків за договорами страхування цивільно-правової відповідальності, укладеними відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Враховуючи наведене, незважаючи на те, що страховий випадок мав місце 04.08.2025 поліс № 225058230 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів було оформлено 27.11.2024 із строком дії з 28.11.2024 по 27.11.2025, відтак до спірних правовідносин щодо страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів слід застосовувати положення Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV (далі - Закон). Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Згідно із статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. Судом встановлено, що сторони у справі не оспорюють факт ДТП, вину відповідача та отримання позивачем від страховика суми страхового відшкодування у розмірі 157 500 грн. Предметом спору є недостатність, на думку позивача, суми страхового відшкодування для відновлення пошкодженого майна. Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним з видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Вказаний правовий висновок підтверджений Верховним Судом, зокрема і в постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 344/3008/17, від 15 жовтня 2020 року у справі №755/7666/19, від 22 квітня 2021 року у справі № 759/7787/18, від 16 лютого 2022 року у справі № 709/370/20, який підлягає врахуванню в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України. За таких обставин саме відповідач [PERSON] , як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити позивачу [PERSON] таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Оскільки вартість майнового збитку, завданого [PERSON] пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то з [PERSON] , як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням. Аналогічні по суті висновки викладені Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19). При визначенні розміру відшкодування майнової шкоди, який підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] суд бере за основу висновок №82 від 23.08.2025 судової транспортно товарознавчої експертизи згідно договору №8 від 08.08.2025. Так, згідно з висновком судового експерта Галамая Б.І. №82 за результатами проведення судової транспортно товарознавчої експертизи від 23.08.2025 року, вбачається, що, будучи обізнаним про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок за ст. 384 КК України, він визначив, що вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових автомобіля "BMW 530 4dr 8 АТ" ідентифікаційний номер [NUMBER] реєстраційний номер [NUMBER] внаслідок ДТП 04.08.2025 року, в цінах станом на його огляд 08.08.2025 року без врахування (включення) у вартості нових складових (запчастин), без врахування (включення) ПДВ у вартості матеріалів середньостатистичною регіональною вартістю ремонтно-відновлювальних робіт (ні з, ні без ПДВ) становить 257 028,73 грн. Вказаний висновок відповідає вимогам Закону України "Про судову експертизу", Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24.11.2003№ 142/5/2092 (у редакції, чинній на час оцінки), а також містить відомості про те, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а отже з огляду на ст.ст. 76, 106 ЦПК України є належним та допустимим доказом, що узгоджується із позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19), постановах Верховного Суд від 01 квітня 2020 року у справі № 676/90/17-ц (провадження № 61-11873св19), від 25 травня 2020 року у справі № 475/793/17 (провадження № 61-19975св18) та від 21 жовтня 2020 року у справі № 303/2642/18 (провадження № 61-21118св19), від 30 червня 2021 року у справі № 523/7115/18 (провадження № 61-6241св21). Як убачається із матеріалів справи страховик від ПАТ «НАСК» «Оранта» виплатив [PERSON] страхове відшкодування в розмірі страхового ліміту вказаному у полісі за виключенням франшизи (2500 грн) у розмірі 157 500 грн. Таким чином, розмір відшкодування майнової шкоди, який підлягає стягненню зі [PERSON] на користь [PERSON] становить 99 528,73 грн (із розрахунку 257 028,73 -157 500 грн - грн). Згідно з пунктом 12.1 статті 12 Закону розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Таким чином, розмір франшизи у сумі 2500 гривень необхідно стягнути безпосередньо з винуватця ДТП, тобто з відповідача [PERSON] . Надаючи оцінку доводам представника відповідача про те, що його не було повідомлено про огляд пошкодженого транспортного засобу для складення висновку за замовленням позивача, суд зважає на те, що відповідно до п. 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, у разі потреби виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ (після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату. З вказаного слідує, що вимога про виклик заінтересованих осіб для проведення технічного огляду транспортного засобу, а також їх присутність, не є імперативною вимогою, та визначається на розсуд замовника дослідження, у разі наявності відповідної потреби. Окрім цього варто зауважити, що відповідачем не наведено об`єктивних даних про те, що відсутність останнього під час проведення огляду пошкодженого транспортного засобу призвела до неправильності чи неправомірності виявлених пошкоджень та наданих оцінювачем розрахунків. Суд критично оцінює доводи сторони відповідача, оскільки такі спростовуються матеріалами справи та розцінюються як такі, що надані з метою уникнення відповідальності за наслідки вчиненого правопорушення. Відтак, з огляду на вищевикладене та враховуючи зазначені правові норми, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають до задоволення, оскільки судом встановлено, що позивач має право на відшкодування заподіяної йому матеріальної шкоди, що підтверджується належними та допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи. За приписами ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, витрат із залученням експерта, на професійну правничу допомогу. Згідно частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати, пов`язані із проведенням експертизи. Витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи, належать до судових витрат (стаття 133 ЦПК України). Висновок експерта може бути підготовлений як підставі ухвали суду про призначення експертизи, так і на замовлення учасника справи. Постанова КЦС ВС від 20.07.2022 у справі № 524/710/21 містила висновок про те, що для відшкодування витрат, пов`язаних з призначенням та проведенням експертизи як певної процесуальної дії, призначення та проведення експертизи має відбуватися в межах виключно судового процесу, оскільки статус учасника справи, зокрема сторони у справі, особа набуває після звернення до суду з позовом та відкриття провадження у справі. ВП ВС відступила від правового висновку КАС ВС та КЦС ВС щодо порядку відшкодування витрат за проведення експертизи, визначивши, що відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Відтак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ. Відповідно до постанови ВП ВС від 22.11.2023 у справі № 712/4126/22 у випадку подання учасником справи до суду висновку експерта, складеного на його замовлення, у такому висновку має бути зазначено, що його підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Зокрема, інша сторона може подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, і у разі, якщо суд визнає наявність таких підстав, такий висновок не приймається судом до розгляду (стаття 101 КАС України, стаття 98 ГПК України, стаття 102 ЦПК України). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта - до чи після звернення позивача до суду з позовом, а те, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи. Отже, відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Відтак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ. Відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експерта як доказ), не узгоджується із засадами розумності, добросовісності, справедливості та правової визначеності, а також не забезпечує конструкцію передбачуваності застосування процесуальних норм, отже, не є такою, що відповідає принципу верховенства права. У справі, яка розглядається позивач просить стягнути витрати за проведення експертизи у розмірі 10 000,0 гривень згідно Договору №08 про виконання судової експертизи. Суд вважає, що такі витрати мають значення для справи, оскільки експертиза проводилась саме на підтвердження розміру завданої шкоди, а наданий позивачем висновок ліг в основу рішення суду. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн.

Outcome: approved