Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

У вересні 2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Магдалинівської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області про визнання права власності на житловий будинок. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідно до рішення виконкому Магдалинівської селищної ради від 30.05.1988 № 254 йому була виділена земельна ділянка, площею 0,07 га для будівництва житлового будинку та господарських будівель в [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення було видано будівельний паспорт. На виділеній земельній ділянці позивач побудував домоволодіння житловий будинок з господарськими спорудами. Будинок був прийнятий в експлуатацію комісією у 1991 році. Домоволодіння складається з житлового будинку А1, прибудови а2, ганку а3, сараю Б,В, літньої кухні Г, гаража Д, вбиральні Е, літнього душу Ж, погріба ПГ, зливної ями Я, огорожі - №1-2. Загальна площа становить 87,2 м2, житлова 52,1 м2. Присадибна земельна ділянка не приватизована. Свідоцтво про право власності селищною радою не видавалося, в органах технічної інвентаризації реєстраційні дані відсутні. Державним реєстратором прав на нерухоме майно позивачу надано рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій. Позивач зазначає, що чинне законодавство не встановлює обов`язку вводити в експлуатацію індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року. Просить суд визнати за ним право власності на домоволодіння, розташоване у [ADDRESS] , яке складається із житлового будинку, загальною площею 87,2 м2, житловою площею 52,1 м2 з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок А1, прибудови а2, ганку а3, сараю Б,В, літньої кухні Г, гаража Д, вбиральні Е, літнього душу Ж, погріба ПГ, зливної ями Я, огорожі - №1-2). Ухвалою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 25.09.2025 відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 12.11.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі. Вислухавши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст.ст. 12 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що згідно виписки із рішення № 148 від 13.06.1988 виконкому Магдалинівської районної ради народних депутатів дозволено [PERSON] будівництво індивідуального житлового будинку на 4 кімнати, жилою площею 52,2 м2 та господарських споруд для особистого господарства, площею 32 м2 в [ADDRESS] на земельній ділянці, площею 0,07 га (а.с. 6) В будівельному паспорті на забудову земельної ділянки міститься проєкт забудови земельної ділянки (а.с. 5 9) Згідно домової книги № 23 за адресою: [ADDRESS] позивач [PERSON] зареєстрований у будинку [ADDRESS] з 29.11.1991 (а.с. 14-16) Згідно технічного паспорту від 20.08.1991 житловий будинок та господарські споруди за адресою: [ADDRESS] побудовані у 1991 році (а.с. 23 -25) Згідно акту прийняття в експлуатацію закінченого будівництва житлового будинку та господарських споруд індивідуального забудовника від 23.12.1991 комісією постановлено про закінчення будівництва житлового будинку та господарських споруд на земельній ділянці громадянина [PERSON] та прийнято в експлуатацію житловий будинок та господарські споруди за адресою: [ADDRESS] (а.с. 58) КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 21.02.2024 на замовлення позивача [PERSON] виготовлено технічний паспортна житловий будинок садибного типу за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 13-21) З копії технічного паспорту на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] вбачається, що домоволодіння загальною площею 89,1 м2, житловою площею 52,1 м2, з господарськими будівлями та спорудами складається із житловий будинок А1, рік побудови - 1991; прибудови а2, ганку а3, рік побудови - 1989; сараю Б,В, літньої кухні Г, гаража Д, вбиральні Е, літнього душу Ж, погріба ПГ, зливної ями Я, огорожі - №1-2, рік побудови - 1990 . Позивач фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується штампом у паспорті позивача (а.с. 3 звор. стор.). З інформаційної довідки КП «Самарівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за вих. № 00/112/02-24 від 21.02.2024, право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , не зареєстроване. (а.с. 26). Рішенням державного реєстратора на нерухоме майно № 80200183 від 04.08.2025 зупинено розгляд заяви про здійснення державної реєстрації прав власності для надання документів для державної реєстрації прав (а.с. 28) Рішенням державного реєстратора на нерухоме майно № 80802957 від 12.09.2025 відмовлено в проведенні реєстраційних дій у зв`язку з тим, що не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху (а.с. 27) Надаючи оцінку встановленим у судовому засіданні обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦПК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Предметом спору у даній справі є визнання за позивачем права власності на об`єкти нерухомого майна на підставі статті 392 ЦК України, яка передбачає, що позов про визнання права власності може бути пред`явлено, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою або якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Тобто, передумовою для звернення з позовом про визнання права власності на майно на підставі названої статті є сумніви у належності позивачеві цього майна, які виникають у інших осіб, неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втрата належних правовстановлюючих документів на майно. Право власності, як і будь-яке інше суб`єктивне право, виникає при наявності певних юридичних фактів та конкретних обставин, з якими закон пов`язує виникнення права власності на конкретне майно у певних осіб. Підстави виникнення права власності поділяються на такі, що не залежать від прав попереднього власника на майно, тобто первісні, та похідні, за якими право власності на майно переходить до власника від його попередника в порядку правонаступництва. Відповідно до статі 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Одним зі способів захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права. Ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України, набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 24.06.2015 у справі № 6-318цс15, від 21.11.2018 у справі № 920/615/16 та Верховний Суд у постановах від 07.08.2019 у справі № 902/869/17, від 22.02.2020 у справі № 5006/5/39б/2012. Крім того, у правових позиціях Верховного Суду в постановах від 02.05.2018 у справі № 914/904/17, від 07.06.2018 у справі № 912/111/14 від 07.06.2018, від 27.03.2019 у справі № 27/193, від 11.06.2019 у справі № 918/1400/14, від 05.12.2019 у справі № 914/73/18, зазначено, що вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Таким чином, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності за статтею 392 ЦК України у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно, оскільки підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України є саме оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути таке право за рішенням суду. Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок позивач посилається на відсутність правовстановлюючого документа на нерухоме майно, у зв`язку з чим він не має можливості зареєструвати право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та відмову державного реєстратора. Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV), дія якого поширюється на державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав. Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав (ч. 5 ст. 3 Закону № 1952-IV). Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав (ч. 2 ст. 18 Закону № 1952-IV). Так, відповідно до пункту 77 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови КМУ від 23.08.2016 № 553) (далі Порядок), державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться за наявності відомостей про технічні характеристики такого закінченого будівництвом об`єкта, про прийняття його в експлуатацію та про присвоєння адреси (крім випадку проведення реконструкції об`єкта, що не має наслідком його поділ, виділ частки або об`єднання), отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва. Підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на закінчений будівництвом об`єкт є відсутність однієї і більше відомостей, передбачених цим пунктом, крім випадків, передбачених пунктами 78, 79 та 80 цього Порядку. Відповідно абзацу 3 пункту 78 Порядку документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не вимагається в разі державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року. Відповідно до п. 79 Порядку державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт у разі присвоєння завершеному будівництвом об`єкту адреси без застосування Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва проводиться за наявності документа, що підтверджує присвоєння такому об`єкту адреси, крім випадку, передбаченого абзацом другим цього пункту. Такий документ за наданими заявником у заяві реквізитами та відомостями про суб`єкта, що здійснював присвоєння закінченому будівництвом об`єкту адреси, отримується державним реєстратором шляхом звернення до відповідного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування. Враховуючи наведені норми діючого законодавства, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, державному реєстратору подаються: технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Відповідно до пункту 80 Порядку державна реєстрація права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, також може проводитися на підставі документів, передбачених статтею 31 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до ст. 31 Закону № 1952-IV для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 1952-IV за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону № 1952-IV рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Отже, діючим законодавством встановлений позасудовий порядок державної реєстрації права власності на житлові будинки, які збудовані до 05 серпня 1992 року, а у випадку прийняття державним реєстратором рішення про відмову в державній реєстрації, особа має право на оскарження цього рішення до Міністерства юстиції, його територіальних органів або до суду. Із матеріалів справи вбачається, що рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 04.08.2025 було зупинено розгляд справи у зв`язку з неподанням заявником документів. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 12.09.2025 було відмовлено в проведенні реєстраційних дій у зв`язку з тим, що після завершення строку, встановленого ч. 3 ст. 23 Закону України ««Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень», не усуненні обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав. Суд зазначає, що державна реєстрація прав на нерухоме майно проводиться на підставі поданих документів, які підтверджують право власності. За відсутності необхідних документів, реєстратор відмовляє у реєстрації, а не залишає заяву без розгляду. Позивач може повторно звернутися до державного реєстратора прав власності після відмови у зв`язку з ненаданням документів. Державному реєстратору необхідно надати виправлені документи, які були відсутні при попередньому зверненні. Доказів повторного звернення до державного реєстратора прав власності після відмови у зв`язку з ненаданням документів та подання державному реєстратору необхідних документів, які були відсутні при попередньому зверненні, суду не надано. Виходячи з матеріалів справи, зокрема з технічного паспорту на житловий будинок вбачається, що житловий будинок побудовано до 5 серпня 1992 року, однак в матеріалах справи відсутні докази щодо неможливості реєстрації права власності на вказане нерухоме майно за умови подання позивачем державному реєстратору документів, які визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядкомдержавної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Суд не може підміняти собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно, та вирішувати питання, які належать до компетенції такого суб`єкта. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності і такої підстави закон не передбачає. Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №916/1608/18, від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15. Таким чином, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Заявляючи позов про визнання права власності на нерухоме майно, [PERSON] не довів належними, достовірними, достатніми доказами обставин оспорення чи порушення його права власності на будинок іншими особами, зокрема відповідачем. Позивачем не наведено обставин і доказів, які б свідчили про порушення його прав відповідачем та наявності підстав для визнання права власності на житловий будинок у судовому порядку. Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відповідно до ч.2 ст.141 ЦК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed