Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

03.09.2025 представник позивача, адвокат Рура Наталія Вікторівна, звернулася до суду з вказаним позовом, шляхом направлення через підсистему «Електронний суд», що зареєстрований судом 05.09.2025, мотивуючи тим, що 08.09.2008 між ЗАТ КБ ПриватБанком (в подальшому назву змінено на АТКБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № SM80/BC2, за умовами якого позивач зобов`язався надати кредит у розмірі 54550,00 Євро на термін до 16.09.2013, відповідач зобов`язався повернути отриманий кредит і сплатити відсотки у встановленому договором розмірі та строки. 08.09.2008 між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки №SM80/BC2/P, за умовами якого поручитель зобов`язався солідарно відповідати перед кредитором за виконання боржником своїх обов`язків за кредитним договором №SM80/BC2 від 08.09.2008 в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Позивач зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши кредит відповідачу [PERSON] , проте остання зобов`язання за кредитним договором не виконала, внаслідок чого виникла заборгованість по кредиту. У зв`язку з порушенням [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, позивач був вимушеним звернутися до суду для захисту своїх прав. 30.09.2010 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення у справі № 2-9243/2010, яким позовні вимоги банку задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь банку у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № SM80/BC2 від 08.09.2008 - 660109,94 грн. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 2-9243/2010 набрало законної сили 12.10.2010, в апеляційному порядку не оскаржувалось. Відтак, наявність між сторонами кредитних правовідносин за кредитним договором № SM80/BC2 від 08.09.2008, за договором поруки № SM80/BC2/P від 08.09.2008, порушення умов договору та існування заборгованості, встановлено рішенням суду, що набрало законної сили. Станом на дату звернення з даним позовом, рішення суду відповідачами не виконано, що підтверджується розрахунком заборгованості. З ухваленням рішення суду про стягнення боргу зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитом не припинилося та триватиме до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання у повному обсязі. Відтак, позивач має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором № SM80/BC2 від 08.09.2008 року у розмірі 660109,94 грн. В рамках виконавчого провадження № 26089217, відкритого Білоцерківським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області на виконання виконавчого листа № 2-9243, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська виявлені та реалізовані на електронних торгах транспортні засоби Groenevegen, д.н.з. [NUMBER] та RENAULT AE 420, д.н.з. [NUMBER] . Грошові кошти від реалізації транспортних засобів на загальну суму 54015,94 грн перераховані ВДВС в рахунок погашення заборгованості та відображені у розрахунку заборгованості у валюті євро від 15.06.2016 та від 05.02.2025. Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних та індексу інфляції не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Враховуючи ту обставину, що відповідачі не виконують свого обов`язку щодо повернення кредиту, відсотків, пені, стягнутих рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, АТ КБ «ПриватБанк» має право на стягнення трьох процентів річних та індексу інфляції від суми 606094 грн. (660109.94 грн. (кошти, стягнуті за рішенням суду) 54015,94 грн (стягнуті кошти, внаслідок реалізації майна), за період з 23.02.2019 по 23.02.2022 у загальному розмірі 187129,47 грн (три проценти річних 54 598,27 грн. + інфляційні нарахування 132 531,20 грн.). Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 цього Кодексу). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до ч.1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Дана позиція узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подання такого позову. Тому, просила у судовому порядку стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 187129,47 грн, а також судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн. 29.09.2025 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та за правилами загального позовного провадження призначено підготовче засідання на 29.10.2025 12:00. 17.10.2025 судом постановлено ухвалу, про забезпечення участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» учасника справи: представника позивача - адвоката Рури Наталії Вікторівни. 20.10.2025 представник відповідачки адвокат Федоренко Володимир Сергійович подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що не визнає позовні вимоги у повному обсязі виходячи з наступного. Позовна заява банку зводиться до того, що відповідачі мають заборгованість зі сплати 3% річних та інфляційних втрат у сумі 187129,47 грн, розрахованої за період з 23.02.2019 23.02.2022, за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 606094,00 грн. У позові вказана практика Верховного Суду, зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 08.11.2019 по справі № 127/15672/16-ц. Відповідно до п. 18 Розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу. Відповідно до висновку Великої палати Верховного Суду у справі № 127/15672/16-ц, стаття 625 ЦК України застосовується до моменту повного виконання основного зобов`язання. Тому, у випадку пред`явлення позовної заяви про стягнення платежів, передбачених даною статтею, суди повинні стягувати всю суму заборгованості. Якщо ж від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності, то суд повинен задовольнити позовні вимоги у частині стягнення боргу за останні три роки, що передували зверненню до суду. Таким чином, [PERSON] заявляє про застосування строку позовної давності до вимог щодо стягнення з неї інфляційних втрат та 3% річних, оскільки банк звернувся до суду 03.09.2025, датою початку обчислення сум по ст. 625 ЦК України є 03.09.2022, втім, дата по яку можуть бути нараховані суми є 24.02.2022. Період, за який Банком нараховано суми, передбачені ст. 625 ЦК України - з 23.02.2019 до 23.02.2022. Таким чином, сума, нарахована банком, не охоплюється останніми трьома роками, що передували його зверненню до суду, та, у зв`язку зі спливом строку позовної давності, про яку заявляє відповідач, не підлягає до задоволення. Тому, просив відмовити АТ КБ«ПРИВАТБАНК» у задоволенні позовних вимог до [PERSON] у повному обсязі. 29.10.2025 судом постановлено ухвалу, якою закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.12.2025 10:30. 04.12.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 29.01.2026 11:30, у зв`язку з першою неявкою у судове засідання відповідача - [PERSON] . Представник позивача, адвокат Рура Наталія Вікторівна, у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце засідання повідомлена належним чином, 04.12.2025 та 29.01.2026 подала до суду заяви, у яких просила розгляд справи провести за відсутності представника позивача та зазначила, що позивачем при зверненні до суду не пропущено строки позовної давності (обґрунтування строків позовної давності викладено у позовній заяві. Також, виконавчий документ перебував на виконанні та в рамках виконавчого провадження № 26089217 були виявлені та реалізовані на електронних торгах транспортні засоби, які належать відповідачу [PERSON] , а грошові кошти від реалізації транспортних засобів на загальну суму 54015,94 грн перераховані ВДВС в рахунок погашення заборгованості та відображені у розрахунку заборгованості у валюті євро від 15.06.2016 та від 05.02.2025, що також свідчить про переривання строків позовної давності. Крім того, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Цивільним кодексом України, зупиняється на строк дії такого стану. 04.09.2025 набрав чинності Закон України від 14.05.2025 №4434-IX, та з 04.09.2025 поновився перебіг позовної давності. На підставі наведеного, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце засідання повідомлена належним чином. Представник відповідачки адвокат Федоренко Володимир Сергійович, у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце засідання повідомлений належним чином, у відзиві на позовну заяву просив справу розглянути за відсутності відповідачки та її представника за наявними у справі матеріалами. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце засідання повідомлений належним чином, у тому числі через оголошення на офіційному веб сайті судової влади України, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подав. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини, спірні правовідносини, з посиланням на докази та норми права. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Встановлено, що 30.09.2010 рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №2-9243/2010, яке набрало законної сили 12.10.2010, позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», [PERSON] та [PERSON] , про стягнення заборгованості, задоволено та стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № SM80/BC2 від 08.09.2008 - 660109,94 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З акту про проведені електронні торги від 04.05.2016, складеного старшим державним виконавцем міського відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, вбачається, що при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження №45302639, до складу якого входить шість виконавчих документів про стягнення боргу з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у загальній сумі 685853,31 грн, з 11.04.2016 до 13.04.2016 ДП «СЕТАМ» були проведені електронні торги щодо реалізації колісного транспортного засобу Groenevegen, д.н.з. [NUMBER] за 38527,25 грн. Отже, станом на даний час рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.09.2010 у справі №2-9243/2010 не виконане та на погашення кредиту надійшли кошти у загальному розмірі 54015,94 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості. Вищезазначені обставини підтверджуються матеріалами справи в електронній формі та не заперечуються відповідачами. При вирішенні спору суд виходить з наступного. За змістом положень ст. 15, ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема, відшкодування збитків та інші способи та інші способи відшкодування майнової шкоди, а саме матеріальних втрат кредитора. За змістом ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином ст.599 ЦК України. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18.03.2020 у справі №902/417/18, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц. У пункті 8.22 постанови від 18.03.2020 у справі №902/417/18, Велика Палата Верховного Суду зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Також, відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Згідно з наведеною нормою боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Отже, за змістом наведеної норми закону, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Викладене узгоджується із правовими висновками, висловленими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) та у постанові Верховного Суду від 12.02.2025 у справі № 758/5318/23. Встановлено, що відповідачі мають перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошове зобов`язання, яке виникло з кредитного договору №SM80/BC2 від 08.09.2008, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.09.2010 у справі №2-9243/2010 про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № SM80/BC2 від 08.09.2008 - 660109,94 грн. Таким чином, судовим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.09.2010у справі №2-9243/2010 підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідачів перед банком у розмірі 660109,94 грн та його порушення, яке виникло на підставі кредитного договору №SM80/BC2 від 08.09.2008. Даних про добровільне або примусове повне виконання цього судового рішення матеріали справи не містять. Отже, враховуючи ту обставину, що відповідачі порушили грошове зобов`язання з виплати грошових коштів, АТ КБ «ПРИВАТБАНК», як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України до повного виконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.09.2010 у справі №2-9243/2010. Позивач просить стягнути солідарно з відповідачів 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми 606094,00 грн за період з 23.02.2019 по 23.02.2022 у загальному розмірі 187129,47 грн (три проценти річних 54 598,27 грн + інфляційні нарахування 132 531,20 грн). Представник відповідачки, адвокат Федоренко Володимир Сергійович, заперечуючи проти позовних вимог зазначає, що [PERSON] заявляє про застосування строку позовної давності до вимог щодо стягнення з неї інфляційних втрат та 3% річних, оскільки банк звернувся до суду 03.09.2025, датою початку обчислення сум по ст. 625 ЦК України є 03.09.2022, втім, дата по яку можуть бути нараховані суми є 24.02.2022, період, за який Банком нараховано суми, передбачені ст. 625 ЦК України - з 23.02.2019 до 23.02.2022. Таким чином, сума, нарахована банком, не охоплюється останніми трьома роками, що передували його зверненню до суду, та, у зв`язку зі спливом строку позовної давності, не підлягає до задоволення. Однак, суд критично оцінює зазначені твердження представника відповідачки виходячи з наступного. Так, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до положень ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц дійшла висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18. При цьому, суд враховує, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на території України було встановлено карантин, дія якого була продовжена на всій території України згідно з Постановами КМ № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021, № 855 від 11.08.2021, № 981 від 22.09.2021, № 1336 від 15.12.2021, № 229 від 23.02.2022, № 630 від 27.05.2022, № 928 від 19.08.2022, № 1423 від 23.12.2022, № 383 від 25.04.2023, та з урахуванням епідемічної ситуації в регіоні з 19 грудня 2020 року на території України було установлено карантин згідно з Постановами КМ № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1100 від 11.11.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021, № 855 від 11.08.2021, № 981 від 22.09.2021, № 1336 від 15.12.2021, № 229 від 23.02.2022, № 630 від 27.05.2022, № 928 від 19.08.2022, № 1423 від 23.12.2022, № 383 від 25.04.2023, а згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року за № 651, з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відмінено на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Отже, беручи до уваги вищевказані положення постанов Кабінету Міністрів України, встановлений на території України карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), діяв з 12.03.2020 до 30.06.2023. 30.03.2020 був прийнятий Закон України № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби» (набрав чинності 02.04.2020), яким доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення ЦК України» п.12, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, визначені ст. 257,258,362, 559,681,728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину. Також, Указом Президента України №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», з 24 лютого 2022 року було введено в Україні воєнний стан, який діє і на даний час. 15.03.2022 був прийнятий Закон України № 2120-IX«Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (набрав чинності 17.03.2022), яким доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення ЦК України» п. 19, яким було визначено, що у період дії воєнного стану в Україні перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Також, суд враховує, що Законом України «Про внесення змін до розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного Кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 № 4434-IX, який набрав чинності 04.09.2025, п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено. Тому, враховуючи, що в період часу з 12.03.2020 до 03.09.2025 діяло як «карантинне», так й «воєнне» призупинення строків позовної давності, суд дійшов висновку про те, що доводи відповідачки щодо заявленого строку позовної давності є необґрунтованими, а відтак позивач має право на стягнення з неї індексу інфляції, а також трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду починаючи з 23.02.2019 до 23.02.2022. Так, станом на 23.02.2019 борг [PERSON] та [PERSON] перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» складав 606094,00 грн, за вирахуванням суми коштів у розмірі 54015,94 грн, які надійшли на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» після проведення електронних торгів, на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.09.2010 у справі №2-9243/2010, яким була встановлена сума простроченої заборгованості (660109,94 грн). Суд, перевіривши розрахунок позивача 3% річних за період з 23.02.2019 до 23.02.2022, де кількість днів прострочення складає 1097 днів, дійшов висновку, про стягнення з відповідачів на користь позивача 3% річних у розмірі 54598,27 грн. Також, згідно із інформацією про індекси інфляції розміщеної на офіційному сайті Держстандарту, за період з лютого 2019 року по лютий 2022 року включно, визначено такий сукупний індекс інфляції 121,866%. Суд, перевіривши розрахунок позивача інфляційних втрат у відповідності до ст. 625 ЦК України за період з 23.02.2019 до 23.02.2022, дійшов висновку, про стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 132531,20 грн. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача стягуються судові витрати зі сплати судового збору у рівних частинах з кожного по 1211,20 грн, оскільки солідарний обов`язок та відповідальність є інститутами цивільного права і виникають лише у випадку передбаченому законом або договором (ст. 541 ЦК України), а солідарне стягнення суми судових витрат, до яких належать витрати зі сплати судового збору, законом не передбачено.

Outcome: approved