Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

представник [PERSON] адвокат Вівчар А.Г. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що між [PERSON] та [PERSON] 15.02.2024 було укладено договір позики у формі боргової розписки, відповідно до умов якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримав у борг грошові кошти в сумі 60000,00 грн. Згідно з умовами боргової розписки, [PERSON] зобов`язався повернути вказану суму позики до 01.04.2024 або на першу вимогу позикодавця. Однак у встановлений строк відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав та грошові кошти позикодавцеві не повернув. Враховуючи викладене вище, представник [PERSON] адвокат Вівчар А.Г. просить стягнути із [PERSON] заборгованість за договором позикивід 15.02.2024у розмірі 60000,00 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,2 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 21.04.2025 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29.04.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та вирішено справу розглядати з повідомленням (викликом) сторін. 23 травня 2025 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.02.2024 між позивачем та відповідачем у справі було укладено боргову розписку, відповідно до якої позивач, як позикодавець, зобов?язався передати у власність відповідача, як позичальника, грошові кошти у розмірі 60000,00 грн., а відповідач зобов?язався повернути таку ж суму грошових коштів до 01.04.2024 або у семиденний строк з дня пред?явлення вимоги. У борговій розписці зазначено: «Позичальник підтверджує, що отримав суму позики в розмірі 60 000,00 грн від позикодавця з дня укладення цієї боргової розписки». Водночас зазначені грошові кошти позивачем відповідачу фактично не передавались. Підписуючи боргову розписку, відповідач довіряв позивачеві, оскільки на момент її підписання сторони перебували у дружніх стосунках. Позивач запропонував відповідачу підписати розписку як гарантію оплати ним навчання відповідача, оскільки останній працював разом із позивачем. Грошові кошти у розмірі 60000,00 грн. відповідачу не передавались. Про правові наслідки підписання такої боргової розписки відповідач не замислювався. Таким чином, повернути кошти, які йому не належали та фактично не передавались, відповідач наразі не має можливості. 15 лютого 2024 року позивач не надавав та не міг надавати відповідачу грошові кошти, зазначені у борговій розписці. Не надавались вони і в будь-який інший день. Під час дослідження боргових розписок чи договорів позики суди повинні встановлювати дійсну правову природу укладеного правочину та залежно від встановлених обставин робити відповідні правові висновки. Боргова розписка від 15.02.2024 року не є первинним документом, складеним у момент передачі грошових коштів, та не є документом, який підтверджує факт передачі коштів від позивача відповідачу. Зазначений документ є фіктивним, оскільки дії, описані в ньому, фактично не відбувалися ні в момент його складання, ні в будь-який інший час. Враховуючи викладене вище, [PERSON] просить визнати недійсним договір позики від 15.02.2024, укладений між [PERSON] та [PERSON] 28 травня 2025 року представник [PERSON] адвокат Вівчар А.Г. подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, у якому зазначив, що [PERSON] та [PERSON] 15.02.2024 уклали договір позики у формі боргової розписки, відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримав у борг грошові кошти в сумі 60000,00 грн., які позичальник зобов`язався повернути до 01.04.2024 або на першу вимогу. До 01.04.2024 [PERSON] не повернув позику, у зв`язку з чим у позивача виникло право звернутися до суду для стягнення заборгованості. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строки та в порядку, визначені договором. Станом на день подання позову відповідач борг не повернув. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума перевищує десятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. Письмове підтвердження договору позики може бути здійснене розпискою позичальника або іншим документом, що засвідчує передання грошової суми. Станом на момент розгляду справи відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що позику у сумі 60000,00 грн. він не отримував. У зв`язку з цим, представник [PERSON] адвокат Вівчар А.Г. просить задовольнити первісний позов у повному обсязі та доводи, наведені у зустрічному позові відхилити. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 23.06.2025 поновлено [PERSON] строк для подання зустрічного позову, прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 15.02.2024, об`єднано первісний позов із зустрічним позовом в одне провадження, призначено підготовче засідання та розгляд справи розпочато зі стадії відкриття провадження у справі. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 25.08.2025 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник [PERSON] адвокат Вівчар А.Г. підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Потапенко А.С. у судовому засіданні зазначила, що позовні вимоги за первісним позовом не визнає, оскільки грошові кошти за борговою розпискою від 15.02.2024 відповідач не отримував. У зв`язку з цим відсутній предмет договору позики. Просила визнати даний договір позики недійсним. Заслухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 15.02.2024 між [PERSON] та [PERSON] укладено боргову розписку, відповідно до якої позивач, як позикодавець, передав у власність відповідача, як позичальника, грошові кошти у розмірі 60000,00 грн., а відповідач зобов?язався повернути таку ж суму грошових коштів до 01.04.2024 або у семиденний строк з дня пред?явлення вимоги. У борговій розписці зазначено: «Позичальник підтверджує, що отримав суму позики в розмірі 60000,00 грн від позикодавця з дня укладення цієї боргової розписки, а також те, що він позичає ці грошові кошти не під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості позичальника з третіми особами або під впливом тяжкої обставини». Відповідно ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За правилами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, суд прийшов до висновку, що між сторонами 15.02.2024 був укладений договір позики. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Договір позики - це один з видів зобов`язань, спрямованих на передачу майна. Враховуючи, що договір - це взаємна угода сторін, тому в ньому містяться окремі положення, умови, визначаються права та обовязки сторін. Сукупність вищезгаданих, погоджених сторонами умов і становить зміст договору. За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними засобами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює критично посилання [PERSON] у зустрічному позові про те, що боргова розписка від 15.02.2024 є недійсно, оскільки суду не надано жодних доказів на спростування укладення договору позики та не одержання коштів від позикодавця [PERSON] у передбаченому ст.ст. 76, 81 ЦПК України порядку. Крім того, у судовому засіданні представник [PERSON] адвокат Потапенко А.С. підтвердила факт підписання [PERSON] боргової розписки від 15.02.2024. За таких обставин суд доходить висновку, що [PERSON] та його представником адвокатом Потапенко А.С. не доведено обставин, на які вони посилалися як на підставу заявлених вимог, у зв`язку з чим у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Таким чином, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги, заявлені представником [PERSON] адвокатом Вівчарем А.Г., є обґрунтованими та такими, що підтверджені належними і допустимими доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу надано: договір про надання професійної правничої допомоги, представництво №0Ц149 від 11.03.2025; додатковий договір № 0Ц149-1 про надання професійної правничої допомоги, представництво №0Ц149 від 11.03.2025; платіжну інструкцією від 02.04.2025 №1.113112983.1. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з частинами другою, третьою, восьмою статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що витрати на професійну правничу допомогу відносяться до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи. Сторона, на користь якої ухвалене судове рішення, має право на відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу. До складу витрат на професійну правничу допомогу включаються витрати з оплати винагороди адвоката за здійснення представництва інтересів учасника справи в суді та надання інших видів правової допомоги клієнту. Оцінюючи надані суду докази понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що представником позивача документально підтверджено витрати на правничу допомогу, понесені у зв`язку з розглядом справи, у розмірі 10000,00 грн, у зв`язку з чим вимоги про їх стягнення підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн..

Outcome: approved