Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

25 липня 2025 року керівник Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова Сотник Сергій Олександрович звернувся до суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Харківської міської ради, в якій просить стягнути з [PERSON] грошову компенсацію вартості квартири [ADDRESS] , що мала перейти у комунальну власність як відумерла спадщина, у розмірі 1 415 216, 89 грн. Судові витрати просить покласти на відповідача. На обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що Фрунзенським районним судом під час розгляду кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] (справа № 645/11146/14-к) встановлено, що останнім з метою відчуження квартири за адресою: [ADDRESS] використано завідомо підроблені документи (договір купівлі-продажу від 26.05.2014, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Салигою Н.А., за реєстровим номером 954 та договір купівлі-продажу від 26.05.2014, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Бакумовою А.В. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 954), оскільки в момент вчинення вказаних вище правочинів та укладення з [PERSON] договору купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] не мали права власності на квартиру [ADDRESS] , що свідчить про відсутність в них цивільної дієздатності. Частина 6 ст. 82 ЦПК України передбачає, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, договір купівлі-продажу від 26.05.2014, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Салигою Н.А. за реєстровим № 954 (на підставі підроблених документів) та договір купівлі-продажу від 26.05.2014, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Бакумовою А.В. за реєстровим № 954, який взагалі не посвідчувався вищевказаним нотаріусом, за відсутності відповідної цивільної дієздатності у учасників таких правочинів, є нікчемними. Таким чином, дані обставини у сукупності підтвердили, що право власності на спірну квартиру [ADDRESS] [PERSON] до відчуження її на користь [PERSON] набуто незаконно, шляхом використання завідомо підроблених документів, в той час як єдиними законними власниками вищевказаної квартири були [PERSON] та [PERSON] , після смерті яких спадкові справи не заводились, свідоцтва про право на спадщину не видавались. Саме вказані обставини стали підставою для вжиття у 2016 році прокурором представницьких повноважень в інтересах держави в особі Харківської міської ради. Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.09.2017 у справі № 645/5655/16-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 02 серпня 2018 року, позов керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 (нині Немишлянська окружна прокуратура м. Харкова) задоволено. Визнано відумерлою спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] та [PERSON] та складається з квартири [ADDRESS] . Визнано за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради право власності на спірну квартиру. Витребувано квартиру від добросовісного набувача - [PERSON] на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради. Після неодноразового перегляду справи судами трьох інстанцій Постановою Верховного Суду від 08.04.2021 вищевказаний позов залишено без розгляду з підстав підтвердження представництва інтересів держави в суді в особі Харківської міської ради. У подальшому, з урахуванням наявних порушень інтересів територіальної громади міста Харкова, 16.12.2021 Харківською міською радою подано позовну заяву до [PERSON] про визнання спадщини відумерлою та витребування майна. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.01.2024 у справі № 645/8704/21 позов Харківської міської ради до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Некрасова Н.А., Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Немишлянська окружна прокуратура м. Харкова про визнання спадщини відумерлою, витребування майна із чужого незаконного володіння - задоволено. Визнано відумерлою спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] та [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] і складається з квартири [ADDRESS] та передано вказану квартиру у власність Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради. Витребувано квартиру [ADDRESS] від добросовісного набувача [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради. Постановою Харківського апеляційного суду від 23.04.2024 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.01.2024 скасовано, ухвалено нове, яким у позові відмовлено. Обґрунтовуючи прийняте рішення судова колегія зазначила, що за встановлених фактичних обставин у цій справі при відчуженні спадкового майна на користь [PERSON] територіальна громада має право лише на відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами. Постановою Верховного суду від 19.12.2024 касаційну скаргу Харківської обласної прокуратури залишено без задоволення, постанову Харківського апеляційного суду від 23.04.2024 залишено без змін. Суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Крім того, пославшись на висновки, сформовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц, виснував, що стаття 1280 ЦК України передбачає, якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію. Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації. Велика Палата Верховного Суду вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем. Відтак, Верховним Судом за результатами розгляду справи № 645/8704/21 за позовом Харківської міської ради до [PERSON] також підтверджено незаконність набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру [ADDRESS] за встановлених фактичних обставин та право Харківської міської ради на вищевказану квартиру у порядку ст. 1277 ЦК України. Разом з цим, констатовано, що при відчуженні спірного спадкового майна на користь [PERSON] , яка є добросовісним набувачем у спірних правовідносинах, Харківська міська територіальна громада має право лише на відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами. Тобто, ефективним способом захисту за таких обставин є відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами на користь Харківської міської територіальної громади. Перебування спірної квартири у володінні [PERSON] порушує інтереси держави в особі Харківської міської ради, які випливають з встановленого статтею 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою, оскільки вказана квартира мала б перейти у власність Харківської міської ради, як відумерла спадщина. Таким чином, на теперішній час інтереси Харківської міської територіальної громади залишаються незахищеними, що спонукало звернутись до суду. Слід зазначити, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц (провадження №61-11сво17) зазначив, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку». Тобто факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №922/643/19). Правило про преюдицію сприяє додержанню процесуальної економії в новому процесі (постанова Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №910/6356/19). Крім того, факт незаконних дій [PERSON] та право Харківської міської ради на квартиру [ADDRESS] фактично підтверджено рішеннями Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.09.2017 та постановою Апеляційного суду Харківської області від 02.08.2018 за результатами розгляду справи № 645/5655/16-ц, на підставі яких 24.09.2018 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про реєстрацію права власності на спірну квартиру за Харківською міською територіальною громадою в особі Харківської міської ради. Поряд з цим, після неодноразового розгляду вищевказаної справи судами трьох інстанції постановою Верховного Суду від 08.04.2021 позовну заяву прокурора залишено без розгляду, що стало підставою для скасування права власності Харківської міської ради на квартиру [ADDRESS] . Враховуючи вищевикладене, рішення у справах № 645/5655/16-ц та № 645/8704/21 мають преюдиціальний характер у частині встановленого судами факту незаконних дій [PERSON] та право Харківської міської ради на квартиру [ADDRESS] . Також заявлено клопотання про визнання поважною причину пропуску строку на звернення до суду через тривалий розгляд справ № 645/5655/16-ц та № 645/8704/21 та поновити його. Ухвалою Златопільського міськрайонного суду Харківської області від 02 вересня 2025 року вказану справу передано за підсудністю до Київського районного суду м. Харкова. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 вересня 2025 року визначено головуючого суддю Юрлагіну Т.В. Ухвалою суду від 23 вересня 2025 року вказану позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 01 жовтня 2025 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 02 жовтня 2025 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача Добронос Д.С. підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, шляхом направлення судової кореспонденції за місцем реєстрації, на підтвердження чого в матеріалах справи наявна поштова кореспонденція, яка була повернута оператором поштового зв`язку у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою та отримав судовий виклик у підсистемі Електронний суд, що підтверджується довідкою про доставку. Крім того, здійснювався виклик відповідача відповідно до ч.ІІ ст. 128 ЦПК України, оскільк його зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження та місце роботи невідоме, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. Заяв про відкладення судового засідання чи розгляд справи у відсутність відповідача до суду не надходило. Відзиву на позовну заяву не подано. За таких обставин відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу за його відсутності та згідно з ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.07.2016 у справі № 645/11146/14-к [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, а саме використання завідомо підробленого документа. За змістом вироку [PERSON] набув в невстановлений в ході досудового розслідування спосіб підроблений документ, а саме: договір купівлі-продажу від 26.05.2014, укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Бакумовою А.В. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 954. На час укладання 26.05.2014, вказаного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] вже померли. Відповідно до довідки відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції № 10324/04-12-04-06 від 11.11.2014 [PERSON] померла [INFO] (актовий запис №11370), а [PERSON] помер [INFO] (актовий запис № 9225). Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, в день смерті [PERSON] та [PERSON] відкрилася спадщина за їх останнім місцем проживання у вищевказаній квартирі, яка належала їм на праві приватної власності. За відомостями інформаційних довідок зі Спадкового реєстру № 45517036, № 45517182 від 24.10.2016 та листа Дванадцятої ХДНК від 24.10.2016 № 3540/01-16 після смерті [PERSON] та [PERSON] спадкові справи не заводились, свідоцтва про право на спадщину не видавались. Згідно інформаційних довідок з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 29.11.2021, [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані у квартирі [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, нотаріальний бланк серії ВРА № 006358 значиться викраденим 18.08.2010 у нотаріуса Великомихайлівської районної ДНКУ Одеської області Трофімової С.О. За приписами ч. 4 ст. 25, п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України цивільна правоздатність, у тому числі право власності [PERSON] та [PERSON] , припинилися у момент їх смерті ( [INFO] та [INFO]), на час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 26.05.2014 останні не були здатні мати та здійснювати цивільні права та обов`язки, у тому числі цивільні права продавця належної їм за життя квартири, не могли бути стороною вказаного правочину. З огляду на спрямованість договору купівлі-продажу від 26.05.2014 на незаконне заволодіння квартирою [ADDRESS] , вказаний правочин є таким, що порушує публічний порядок, тобто, є нікчемними в силу ч.ч. 1-2 ст. 228 ЦК України. Також досудовим розслідуванням встановлено, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на ім`я [PERSON] було зареєстровано право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , на підставі іншої угоди, а саме: договору купівлі - продажу, посвідченого 26.05.2014 приватним нотаріусом ХМНО Салигою Н.А., зареєстрованого в реєстрі також під № 954. Так, 26.05.2014 [PERSON] , діючи на підставі довіреності від імені [PERSON] , уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Салигою Н.А. (реєстровий номер 954). Крім того, встановлено, що [PERSON] . 12.05.2014 надав довіреність [PERSON] щодо продажу квартири [ADDRESS] , яка також була посвідчена приватним нотаріусом ХМНО Салигою Н.А. за реєстровим номером 895. Однак, згідно даних КП «Харківське міське БТІ» Харківської міської ради право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 01.02.2000, виданого Головним управлінням економіки та комунального майна Управління та приватизації Центра приватизації державного житлового фонду. В матеріалах приватизаційної справи на квартиру [ADDRESS] міститься Розпорядження Харківського міського центру приватизації державного житлового фонду № 1832 від 01.02.2000, яким задоволено прохання наймача [PERSON] на передачу вищевказаної квартири у приватну власність. Уповноваженим власником визначено [PERSON] . Разом з цим, судом встановлено, що [PERSON] будь-яких прав щодо зазначеної квартири не мав, правовстановлюючі документи на спірну квартиру на його ім`я не видавались. 20.04.2016 [PERSON] надав [PERSON] довіреність на продаж квартири [ADDRESS] , яка посвідчена приватним нотаріусом ХМНО Свергуновою В.А., за реєстровим номером 1204. На підставі вказаної довіреності [PERSON] від імені [PERSON] 12.05.2016 продала квартиру [ADDRESS] [PERSON] . Договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, датований 20.05.2016, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Некрасовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 301. Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] нотаріусом ХМНО Некрасовою Н.А. 12.05.2016. Документом, поданим для державної реєстрації зазначено договір купівлі-продажу, серії та номер: 301, виданий 12.05.2016, видавник ПН ХМНО Некрасова Н.А. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 369364463101). За даними Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів бланк серії НАІ номер 909517 використано 12.05.2016. Враховуючи вищевикладене, можна вважати, що дата «двадцяте травня дві тисячі шістнадцятого року» зазначена у договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] (діяв через уповноваженого представника [PERSON] ) та [PERSON] , як дата його укладення, є технічною помилкою. Фактично договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладено між [PERSON] (діяв через уповноваженого представника [PERSON] ) та [PERSON] 12.05.2016. У п. 2 вищевказаного договору зазначено: «квартира, що продається, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу від 26.05.2014, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Салигою Н.А., за реєстровим номером 954». Вищевказані обставини встановлені Фрунзенським районним судом м. Харкова під час розгляду кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, предбаченого ч. 4 ст. 358 КК України та викладені у вироку від 04.07.2016, яким останній визнаний винним у скоєнні вищевказаного кримінального правопорушення (справа № 645/11146/14-к, провадження № 1-кп/645/74/16). Крім того, у вироку стосовно [PERSON] судом зазначено, що згідно документів, що були вилучені в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», встановлено, що 17.06.2014 [PERSON] з метою приховування укладання договору купівлі-продажу з [PERSON] при зверненні до КП «Харківське міське БТІ» надав оригінали та копії наступних документів договір купівлі-продажу квартири від 26.05.2014, посвідчений приватним нотаріусом Бакумовою А.В. (нотаріальний бланк 006358), довідку про присвоєння ідентифікаційного коду та паспорт громадянина України на ім`я [PERSON] для виготовлення технічного паспорту на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, Фрунзенським районним судом під час розгляду кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] (справа № 645/11146/14-к) встановлено, що останнім з метою відчуження квартири за адресою: [ADDRESS] використано завідомо підроблені документи договір купівлі-продажу від 26.05.2014, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Салигою Н.А., за реєстровим номером 954 та договір купівлі-продажу від 26.05.2014, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Бакумовою А.В. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 954, оскільки в момент вчинення вказаних вище правочинів та укладення з [PERSON] договору купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] не мали права власності на квартиру [ADDRESS] , що свідчить про відсутність в них цивільної дієздатності. Частина 6 ст. 82 ЦПК України передбачає, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, резюмуючи вищесказане, договір купівлі-продажу від 26.05.2014, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Салигою Н.А. за реєстровим № 954 (на підставі підроблених документів) та договір купівлі-продажу від 26.05.2014, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Бакумовою А.В. за реєстровим № 954, який взагалі не посвідчувався вищевказаним нотаріусом, за відсутності відповідної цивільної дієздатності у учасників таких правочинів, є нікчемними. Таким чином, дані обставини у сукупності підтвердили, що право власності на спірну квартиру [ADDRESS] [PERSON] до відчуження її на користь [PERSON] набуто незаконно, шляхом використання завідомо підроблених документів, в той час як єдиними законними власниками вищевказаної квартири були [PERSON] та [PERSON] , після смерті яких спадкові справи не заводились, свідоцтва про право на спадщину не видавались. Вказані обставини стали підставою для вжиття у 2016 році прокурором представницьких повноважень в інтересах держави в особі Харківської міської ради. Так, заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.09.2017 у справі № 645/5655/16-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 02 серпня 2018 року, позов керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 (нині Немишлянська окружна прокуратура м. Харкова) задоволено. Визнано відумерлою спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] та [PERSON] та складається з квартири [ADDRESS] . Визнано за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради право власності на спірну квартиру. Витребувано квартиру від добросовісного набувача - [PERSON] на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради. Після перегляду справи судами трьох інстанцій Постановою Верховного Суду від 08.04.2021 вищевказаний позов залишено без розгляду з підстав підтвердження представництва інтересів держави в суді в особі Харківської міської ради. У подальшому, з урахуванням наявних порушень інтересів територіальної громади міста Харкова, 16.12.2021 Харківською міською радою подано позовну заяву до [PERSON] про визнання спадщини відумерлою та витребування майна. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.01.2024 у справі № 645/8704/21 позов Харківської міської ради до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Некрасова Н.А., Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Немишлянська окружна прокуратура м. Харкова про визнання спадщини відумерлою, витребування майна із чужого незаконного володіння - задоволено. Визнано відумерлою спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] та [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] і складається з квартири [ADDRESS] та передано вказану квартиру у власність Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради. Витребувано квартиру [ADDRESS] від добросовісного набувача [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради. Постановою Харківського апеляційного суду від 23.04.2024 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.01.2024 скасовано, ухвалено нове, яким у позові відмовлено. На обґрунтування рішення судова колегія зазначила, що за встановлених фактичних обставин у цій справі при відчуженні спадкового майна на користь [PERSON] територіальна громада має право лише на відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами. Постановою Верховного суду від 19.12.2024 касаційну скаргу Харківської обласної прокуратури залишено без задоволення, постанову Харківського апеляційного суду від 23.04.2024 залишено без змін. Суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Крім того, пославшись на висновки, сформовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц, виснував, що стаття 1280 ЦК України передбачає, якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію. Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації. Велика Палата Верховного Суду вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем. Відтак, Верховним Судом за результатами розгляду справи № 645/8704/21 за позовом Харківської міської ради до [PERSON] також підтверджено незаконність набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру [ADDRESS] за встановлених фактичних обставин та право Харківської міської ради на вищевказану квартиру у порядку ст. 1277 ЦК України. Разом з цим, констатовано, що при відчуженні спірного спадкового майна на користь [PERSON] , яка є добросовісним набувачем у спірних правовідносинах, Харківська міська територіальна громада має право лише на відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами. Тобто, ефективним способом захисту за таких обставин є відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами на користь Харківської міської територіальної громади. Перебування спірної квартири у володінні [PERSON] порушує інтереси держави в особі Харківської міської ради, які випливають з встановленого статтею 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою, оскільки вказана квартира мала б перейти у власність Харківської міської ради, як відумерла спадщина. Таким чином, на теперішній час інтереси Харківської міської територіальної громади залишаються незахищеними. Слід зазначити, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц (провадження №61-11сво17) зазначив, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку». Тобто факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №922/643/19). Правило про преюдицію сприяє додержанню процесуальної економії в новому процесі (постанова Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №910/6356/19). Крім того, факт незаконних дій [PERSON] та право Харківської міської ради на квартиру [ADDRESS] фактично підтверджено рішеннями Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.09.2017 та постановою Апеляційного суду Харківської області від 02.08.2018 за результатами розгляду справи № 645/5655/16-ц, на підставі яких 24.09.2018 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про реєстрацію права власності на спірну квартиру за Харківською міською територіальною громадою в особі Харківської міської ради. Поряд з цим, після неодноразового розгляду вищевказаної справи судами трьох інстанції постановою Верховного Суду від 08.04.2021 позовну заяву прокурора залишено без розгляду, що стало підставою для скасування права власності Харківської міської ради на квартиру [ADDRESS] . Враховуючи вищевикладене, рішення у справах № 645/5655/16-ц та № 645/8704/21 мають преюдиціальний характер у частині встановленого судами факту незаконних дій [PERSON] та право Харківської міської ради на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до положень частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Тобто, ефективним способом захисту за таких обставин є відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами на користь Харківської міської територіальної громади. Перебування спірної квартири у володінні [PERSON] порушує інтереси держави в особі Харківської міської ради, які випливають з встановленого статтею 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою, оскільки вказана квартира мала б перейти у власність Харківської міської ради, як відумерла спадщина. Таким чином, на теперішній час інтереси Харківської міської територіальної громади залишаються незахищеними, право не поновлене. Відповідно до глави 86 ЦК України за загальним правилом спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та на підставі споріднення. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Законодавство про спадщину передбачає, що перехід прав на спадкове майно відбувається на підставі споріднення або факту спільного проживання зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини як член сім`ї спадкодавця. Правопідтверджуючим документом на спадкове майно при цьому є свідоцтво про право на спадщину (стаття 66 Закону України «Про нотаріат»). Відсутність таких спадкоємців та інших осіб, що спільно проживали зі спадкодавцем як члени сім`ї, свідчить про відсутність спадкоємців усіх п`яти черг, передбачених законом. Відповідно до ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Тому у разі відсутності спадкоємців за заповітом чи за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття у територіальної громади виникає інтерес щодо переходу спадкового майна у власність громади. Враховуючи те, що після смерті [PERSON] та [PERSON] жодна особа не заявила свої права на спадщину, що складається з квартири [ADDRESS] , а отже на вказану квартиру могла претендувати територіальна громада згідно вимог ст. 1277 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 1277 ЦК України, заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вказана норма закону підлягає застосуванню, в силу ст. 8 ЦК України, також до спадщини, визнаної відумерлою. Згідно із частиною 2 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Окружною прокуратурою встановлено, що у 2014 році внаслідок використання [PERSON] підробних документів, відбулася незаконна реєстрація права власності на квартиру, що мала перейти у комунальну власність як відумерла спадщина після смерті [PERSON] та [PERSON] , які не мали спадкоємців. Таким чином, оскільки державна реєстрація права власності на вказану квартиру за [PERSON] здійснена незаконно, а остання на теперішній час перебуває у власності добросовісного набувача [PERSON] , тоді як вказане майно після смерті [PERSON] та [PERSON] мало перейти у власність Харківської міської територіальної громади як відумерла спадщина, вбачаються обґрунтовані підстави для стягнення з відповідача на користь Харківської міської ради грошової компенсації втраченого майна з огляду на таке. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 1277 ЦК України, заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (частина третя статті 1277 ЦК України та частина перша статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Однак, відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права. Зміст зазначених норм права свідчить про те, що спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. До звернення із заявою про визнання спадщини відумерлою і набрання законної сили відповідним рішенням суду у територіальної громади існує законний інтерес, заснований на правових нормах, що регулюють правовідносини щодо підстав набуття і припинення права власності після смерті особи, у якої відсутні спадкоємці. Цей інтерес (законні очікування) полягає у прагненні органу місцевого самоврядування набути право власності на відумерлу спадщину. Паралельно з цим інтересом у територіальної громади існує обов`язок звернутися до суду з заявою про визнання спадщини відумерлою. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належним позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу. Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин, слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право». Отже, захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі. Стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію. Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А отже, застосовуючи аналогію закону, територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц зауважила, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем. Захист прав чи інтересів територіальної громади у цьому випадку також має бути реальним, спрямованим на дійсне відновлення порушеного права та/або інтересу, а отже, з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01.03.2023 у справі № 320/10856/18, у постанові від 26.04.2023 у справі № 639/5546/16-ц, у постанові від 17.05.2023 у справі №759/12137/18 та у постанові від 15.03.2023 у справі № 336/665/19. Також, до подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.09.2022 у справі №125/2157/19 (провадження №14-40цс21) та в постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №127/7029/15-ц (провадження №61-9018сво18). Верховним Судом зазначено, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України). Відтак, саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №522/2110/15-ц та від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13). Виходячи з аналізу норм матеріального права, який наведений також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15, можна дійти висновку, що за умов, коли спадщина не набула статусу відумерлої, зокрема за наслідком набрання судовим рішенням законної сили про визнання її такою і це право не зареєстровано за територіальною громадою, орган місцевого самоврядування не є власником або законним користувачем спірного майна, яке незаконно вибуло з її володіння, а тому у нього немає підстав для витребування майна на свою користь як неволодіючого власника або користувача. Такий підхід до розв`язання проблем переходу прав на відумерлу спадщину застосовується законодавством задля захисту прав добросовісного набувача майна, який на час переходу прав на це майно не знав та не міг знати про наявність спадкоємців, що мають право на спадщину. Таким чином, при відчуженні спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, на користь добросовісного набувача, територіальна громада має право на отримання грошової компенсації вартості майна, що мало перейти у комунальну власність територіальної громади як відумерла спадщина, що і зумовило звернення до суду в інтересах держави з відповідною позовною заявою. Враховуючи вищевикладене, оскільки на теперішній час Харківській міській територіальній громаді не відшкодована компенсація вартості втраченого майна, що мало перейти у комунальну власність, то, відповідно, інтереси держави залишаються не захищеними, вбачаються виключні підстави для звернення прокурора до суду із позовною заявою в інтересах держави в особі Харківської міської ради до [PERSON] про стягнення з останнього на користь Харківської міської ради грошової компенсації вартості втраченої квартири [ADDRESS] , що після смерті її законних власників [PERSON] та [PERSON] мала перейти у комунальну власність як відумерла спадщина. Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 07.07.2025, унікальний реєстраційний номер 201-20250707-0010007311, оціночна вартість об`єкта нерухомості за адресою: [ADDRESS] , становить 1 415 216, 89 грн. Враховуючи зазначене, з моменту звернення уповноважених суб`єктів у спірних правовідносинах до суду із позовними заявами у вищевказаних справах та до моменту прийняття судами в них остаточних рішень, прокурор та позивач вправі були очікувати розгляду справи по суті. На час та тривалість розгляду справ № 645/5655/16-ц та № 645/8704/21 прокурор та позивач не могли вплинути, ці чинники перебували поза їх волею та бажанням. Після отримання повного тексту Постанови Верховного суду від 19.12.2024 у справі № 645/8704/21, прокурором, виконуючи вимоги ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», 28.01.2025 листом № 51-105-503 вих - 25 повідомлено Харківську міську раду щодо наявних порушень інтересів держави, що полягають у невідшкодуванні [PERSON] . Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради компенсації вартості втраченого майна, а саме, квартири [ADDRESS] , що мала перейти до комунальної власності як відумерла спадщина після смерті [PERSON] та [PERSON] та запитано інформацію щодо вжитих/запланованих Харківською міською радою самостійно заходів реагування з вищевказаних питань, у тому числі, цивільно-правового характеру. Інформація щодо вжиття протягом розумного строку Харківською міською радою самостійних заходів реагування у спірних правовідносинах відсутня. Відповідь на вищевказаний лист на адресу Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова також не надходила, що є підставою для вжиття прокурором заходів представницького характеру. Аналіз вищевказаних обставин дає підстави стверджувати, що процес захисту порушених інтересів держави у спірних правовідносинах фактично був безперервним, починаючи з 2016 року, з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та порядку подання позовних заяв відповідно до судової практики, що існувала на час звернення до суду. Відповідно до ст. 263 ЦК України, перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку. У пункті 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України урегульовано, що період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Постановою КМУ «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 № 211 карантин було встановлено з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України. Постановою КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 № 1236 «з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 31 березня 2022 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 р. № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 р. № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029). Постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 630 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України щодо запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» внесено зміни до актів Кабінету Міністрів України щодо запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а саме «У пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2021 р., № 1, ст. 14, № 100, ст. 6606; 2022 р., № 25, ст. 1237) цифри і слово "31 травня" замінити цифрами і словом "31 серпня"». У подальшому термін дії карантину продовжувався шляхом внесення змін до вищевказаної постанови. Разом з тим, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 р. № 651 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року. Отже, карантин в Україні діяв з 12 березня 2020 року і до 30 червня 2023 року, а тому перебіг строків позовної давності з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року був зупинений. Також, відповідно до Закону України від 15.03.2022 № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набрав чинності 17.03.2022, а також Закону України від 08.11.2023 № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», який набрав чинності 30.01.2024, п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в такій редакції: «19. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Разом з цим, ч. 2 ст. 264 ЦК України передбачає, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України). Спір у справах 645/5655/16-ц, № 645/8704/21 та спір, що розглядається у цій справі виник та продовжує існувати на підставі одних фактичних обставин, між тими ж самими суб`єктами (сторонами спору). Таким чином, оскільки справа № 645/8704/21 за позовом Харківської міської ради до [PERSON] (добросовісний набувач спірної квартири) про визнання спадщини відумерлою та витребування майна фактично перебувала у провадженні суду до 19.12.2024 (відмовлено у задоволенні позовних вимог), що унеможливлювало подання іншого позову, то тільки після 19.12.2024 позивач дізнався про незахищене право, яке, на думку суду, підлягає відновленню лише шляхом стягнення з [PERSON] на користь Харківської міської ради компенсацій вартості квартири [ADDRESS] , та, відповідно, з указаної дати мав можливість звернутися з позовом до суду. Частиною 5 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Верховний Суд у постанові від 06.10.2021 у справі № 359/4206/19 наголосив, що, вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності, необхідно врахувати, що поважними визнають лише ті обставини, які є об`єктивно не непереборними і пов`язані з дійсними труднощами для вчинення процесуальних дій у встановлений строк. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення у справі № 922/3204/19, Верховний Суд у п.п. 6.56.-6.71. постанови від 20.09.2023 зауважив, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункти 61, 62), від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17 (пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (пункти 6.43, 6.44). При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (п. 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц). Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів, заяв про закриття провадження у справі тощо. Подібний правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 у справі № 922/1467/19. Крім того, за змістом п. 2 ч. 1 ст. 81 ГПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017) та п. 3 ч. 1 ст. 226 цього ж Кодексу (у редакції, чинній з 15.12.2017) наявність у провадженні суду справи із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є підставою для залишення позову без розгляду. Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19. У зазначеній постанові, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду, зважаючи на факт тривалого розгляду іншої справи, у якій позивач звертався з аналогічними вимогами та у якій позов було залишено без розгляду. Щодо вказаних обставин Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у позивача були наявні підстави вважати, що його права будуть захищені в цьому судовому провадженні. У справі № 904/3405/19 Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що звернувшись із позовною заявою щодо захисту певного порушеного права, у позивача виникають очікування щодо розгляду такої справи і можливого захисту відповідного права. Як зауважила об`єднана палата Касаційного господарського суду від 15.05.2020 у справі № 922/1467/19 і з якою погодилася Велика Палата Верховного Суду у справі № 904/3405/19, перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів. Тобто, з правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19, випливає, що незалежно від причин залишення позовної заяви без розгляду, звернення до суду за захистом прав і тривалий розгляд такої справи може вважатися поважною причиною пропуску позовної давності і судам варто враховувати такі обставини. Як виснував Верховний Суд у власній постанові від 20.09.2023 у справі № 922/3204/19, оскільки прокурор вчиняв дії щодо захисту порушеного права у межах цивільної справи 626/1054/17 (у випадку спірних правовідносин - № 626/1064/17), очікував, що воно буде захищене у належний спосіб, помилковим буде відхилення мотивів щодо визнання поважними причин пропуску позовної давності лише внаслідок неподання одночасно і іншого позову для захисту порушеного права. Колегією суддів Верховного Суду у постанові від 20.09.2023 у справі № 922/3204/19 враховано, що для визнання чи відмови у визнанні поважними причин пропуску позовної давності оцінці підлягають всі доводи, наведені заявником, у їх взаємозв`язку та з урахуванням встановлених судом обставин справи, в тому числі і щодо особи, чиї права порушені. Вказана правова позиція щодо поважності причин пропуску позовної давності узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 09.06.2021 у справі № 922/1141/20, від 14.03.2023 у справі № 922/2905/19, від 20.09.2023 у справі № 922/3204/19 при розгляді спору у подібних правовідносинах, а також в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2020 у справі № 922/1467/19. За встановлених обставин, причин пропуску строку наведені прокурором суд визнає поважними. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляді вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону Отже, позовні вимоги, про стягнення грошової компенсації вартості нерухомого майна підлягають задоволенню. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (постанова Конституційного суду України №3-рп/2003 від 30.01.2003 року). ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При звернення до суду з позовом прокурором сплачено 16982,60 грн (зв. а.с. 117). Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 16982,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved