Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] через свого представника адвоката Солоненка Б.М. (повноваження на а.с.71-73) звернулися до суду з позовом до Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Позов мотивували тим, що [INFO] помер їхній батько [PERSON] . Після його смерті залишилось спадкове майно, в тому числі, житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивачі являються спадкоємцями за заповітом після смерті [PERSON] , спадщину прийняли та частково оформили у встановленому законом порядку. Однак приватним нотаріусом їм відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на вищевказаний житловий будинок, у зв`язку із відсутністю документів, які підтверджують право власності спадкодавця на нерухоме майно. Тому змушені звернутися до суду для оформлення своїх спадкових прав. Просили суд визнати за кожним із них право власності на частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Ухвалою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 08.01.2026 було прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] та [PERSON] та відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою було витребувано від приватного нотаріуса Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Долі Т.І. належним чином завірену копію спадкової справи №116/2016, заведену щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження. Позивачі в підготовче засідання не з`явилися, їх представник подав заяву в який просив справу розглянути у його відсутності та відсутності позивачів. Не заперечує проти ухвалення рішення по суті позову [PERSON] , [PERSON] в підготовчому засіданні. Позовні вимоги підтримує в заявленому розмірі (а.с.92-93). Відповідач копію ухвали від 08.01.2026 та доданих до неї матеріалів отримав, відзиву до суду не направив. Його представник в підготовче засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнав у повному обсязі (а.с.90-91). Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.ч. 3-4 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи зазначені вище положення, а також те, що сторони скористались своїм правом, врегульованим ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному підготовчому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] у с.Снітків Мурованокуриловецького району Вінницької області помер [PERSON] (а.с.18). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, до складу якого входить будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] . Вартість даного будинку становить 75338 гривень. Факт належності будинку садибного типу спадкодавцю, його вартість та належний технічний стан підтверджується технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (а.с.49-54), відміткою про проведене технічне обстеження (а.с.55),витягом з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва № 31 від 06.07.2024 року (а.с.56-59), виписками з погосподарських книг №1 на 1991-1995, 2016-2020 роки (а.с.61-62), рішенням виконавчого комітету Мурованокуриловецької районної ради народних депутатів від 16.06.1988 №108 «Про оформлення права особистої власності на будинки, що належать окремим громадянам в селах Мурованокуриловецького району» (а.с.69), висновком про вартість об`єкта оцінки (а.с.70), розпорядженням селищного голови Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області №46-ОД від 22.03.2024 року «Про перейменування вулиць та провулків у населених пунктах Мурованокуриловецької селищної територіальної громади Могилів-Подільського району Вінницької області в рамках процесу декомунізації та деколонізації» та додатком до нього (а.с.66-68). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб -спадкоємців. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 1223 ЦК України, право спадкування мають особи, визначені у заповіті, і це право у них виникає у день відкриття спадщини день смерті спадкодавця. На випадок своєї смерті [PERSON] 13 грудня 2006 року склав заповіт (а.с.24), яким все своє майно, де б воно не було із чого б воно не складалося, в тому числі все те, що буде належати йому на день смерті, а також все те, на що він за законом буде мати право заповів: [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по . Спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Довідкою старости Снітківського старостинського округу № 10-17/18/184 від 10 грудня 2025 року (а.с.19), свідоцтвами про народження позивачів [PERSON] , [PERSON] (а.с.20, 21), свідоцтвом про укладення шлюбу [PERSON] (а.с.22), свідоцтвом про смерть [PERSON] (а.с.18), заповітом (а.с.24), свідоцтвами про право на спадщину за заповітом (а.с.27-48) стверджується, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями за заповітом після смерті [PERSON] , прийняли спадщину і частково оформили свої спадкові права. Із оглянутої в судовому засіданні спадкової справи № 116/2016, заведеної щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , вбачається, що його діти - позивачі у справі 02.09.2016 року подали приватному нотаріусу Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Долі Т.І. заяви про прийняття спадщини за заповітом та надалі оформили свої спадкові права на частину спадкового майна, зокрема на земельні ділянки та майновий пай, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 20.12.2016 та 24.10.2025 року. Дружина спадкодавця [PERSON] , яка проживала разом з ним на день його смерті та мала право на обов`язкову частку у спадщині, 02 вересня 2016 року подала заяву про відмову від обов`язкової частки, у подальшому [INFO] померла, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Таким чином, позивачі довели факт смерті спадкодавця, своє право спадкувати за заповітом та факт прийняття спадщини. Разом з тим, 24 жовтня 2025 року приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Доля Т.І. позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадковий будинок [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю необхідних правовстановлюючих документів (а.с.48). Вирішуючи питання щодо визнання права власності на спадкове майно, суд зазначає наступне: Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Частиною 4 ст. 3 зазначеного Закону визначено, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Відповідно до пункту 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року. Індивідуальні житлові будинки, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації. Такий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 20 жовтня 2020 року у справі № 201/7012/18 (провадження № 61-8387св19), від 14 серпня 2024 року у справі №201/12325/20 (провадження № 61-1987св22). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 149/2547/19-ц (провадження № 61-14132 св 21) зазначено, що «будинки, які були збудовані до 1992 року, не потребували введення до експлуатації, при набутті права власності на такі об`єкти. Системний аналіз зазначених вище положень свідчить про те, що до 05 серпня 1992 року законодавець не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Законодавство, чинне на той час, не пов`язувало виникнення права власності на житлові будинки з господарськими будівлями і спорудами з державною реєстрацією такого права, відтак, її відсутність не свідчить про відсутність у особи права власності. Документом, що засвідчував факт існування об`єкта нерухомого майна і містив його технічні характеристики, був технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Як вбачається з характеристики будинку, господарських будівель та споруд (а.с.54) будинок садибного типу, господарські будівлі та споруди, які є предметом розгляду у даній справі, були побудовані з 1965 по 1969 рік. Згідно відмітки про проведене технічне обстеження та витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 06 липня 2024 року, житловий будинок по [ADDRESS] можливо надійно та безпечно експлуатувати (а.с. 55, 56-59). З виписок із по господарських книг №1 за 1991-1995 роки, 2016-2020 роки по [ADDRESS] , виданих старостою Снітківського старостинського округу від 10.12.2025 року (а.с.61,62), розпорядження селищного голови Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області №46-ОД від 22.03.2024 року «Про перейменування вулиць та провулків у населених пунктах Мурованокуриловецької селищної територіальної громади Могилів-Подільського району Вінницької області в рамках процесу декомунізації та деколонізації» слідує, що спірний житловий будинок знаходився у власності [PERSON] . Земельна ділянка під вказаним житловим будинком також перебувала у власності [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 30.09.2014 року та витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №27455239 від 30.09.2014 (а.с.63,64-65). Рішенням виконавчого комітету Мурованокуриловецької районної ради народних депутатів № 108 від 16.06.1988 року «Про оформлення права особистої власності на будинки, що належать окремим громадянам в селах Мурованокуриловецького району» вирішено оформити право особистої власності на житлові будинки, що розташовані, в тому числі, в с.Снітків Снітківської сільської ради, а виконкому сільської ради видати громадянам свідоцтва згідно цього рішення (а.с. 69). Однак, згідно довідки КП «Могилів-Подільське МБТІ» №248 від 13 серпня 2024 року (а.с.60) право власності на спірний житловий будинок не зареєстровано. Також, вказане слідує з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про що зазначено у роз`ясненнях нотаріуса (а.с.48). Відповідно до ст. 58 Конституції України нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, тому загальні правила прийняття в експлуатацію не можуть поширюватися на приватні житлові будинки з господарськими будівлями та спорудами, які збудовані до 5 серпня 1992 року. Оскільки, житловий будинок по [ADDRESS] збудований у період до 1969 року, на земельній ділянці з відповідним цільовим призначенням, [PERSON] , згідно записів у погосподарській книзі, є головою вказаного домосподарства, суд вважає доведеним, що за життя спадкодавець набув право власності на житловий будинок по [ADDRESS] . Враховуючи, вищевикладені докази, а також обставину, що відповідач позов визнав повністю і його задоволення, не суперечить вимогам закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд прийшов до висновку, що за позивачами слід визнати в порядку спадкування за заповітом право власності по частці кожному на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, після смерті [PERSON] . Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Позивачами при зверненні до суду з даним позовом було сплачено кожним судовий збір в сумі по 1331 грн 20 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Разом з тим, позивачами не заявлялося жодних клопотань про повернення половини сплаченого ними судового збору, у зв`язку з визнанням відповідачем позову. Доказів понесення будь-яких витрат відповідачем при розгляді даної справи суду надано не було.

Outcome: approved