Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що на підставі рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11.09.2020 року шлюб між нею, [PERSON] та [PERSON] , укладений 30.04.2003 року, було розірвано. Їй, відповідачу та його сину [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 48,5 кв.м. Вона зареєстрована за вказаною адресою та іншого житла не має. Після розірвання шлюбу відповідач систематично чинив їй перешкоди у користуванні квартирою: змінював замки, погрожував фізичною розправою, здійснював психологічний тиск. У зв`язку з цим вона була вимушена залишити квартиру, в якій залишилися її особисті речі та спільно нажите майно, і проживати у знайомих, що триває до теперішнього часу. Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.11.2022 року, було встановлено порядок користування спільною квартирою: їй виділено у користування житлову кімнату площею 9,8 кв.м., а Відповідачу та [PERSON] кімнату площею 19,2 кв.м. з балконом. Кухня, передпокій та санвузол залишені у спільному користуванні. Незважаючи на наявність судового рішення, відповідач і надалі чинить перешкоди у користуванні квартирою. Зокрема, він самовільно відключив газопостачання шляхом демонтажу газового рукава, перекриває водопостачання, а також відключив електропостачання та втручався в роботу електролічильника, що унеможливлює проживання в квартирі. 11 листопада 2025 року було проведено огляд квартири, під час якого зафіксовано відсутність газу, води та електроенергії, що є наслідком протиправних дій відповідача. Вказані дії фактично позбавляють її можливості проживати у єдиному житлі, змушують тривалий час мешкати у знайомих та створюють нестерпні умови існування. З 01.10.2023 року вона є особою з інвалідністю ІІІ групи за загальним захворюванням органу зору, що підтверджується довідкою МСЕК від 20.11.2023. Щорічно проходить хірургічне лікування та постійно приймає лікарські засоби для підтримання зору. Крім того, вона хворіє на цукровий діабет 1 типу та перебуває на інсулінотерапії. Вона працює касиром-контролером на центральному ринку м. Лозова, маю невисокий дохід, а значні витрати на лікування не дають можливості орендувати або придбати інше житло. Квартира, що є спільною власністю, є її єдиним місцем проживання. Протиправні дії відповідача призвели до постійних моральних страждань, погіршення стану здоров`я та вимушеного залишення житла. Факт морального та психологічного тиску підтверджується письмовими поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] . З урахуванням принципів розумності та справедливості, характеру і тривалості моральних страждань, погіршення стану здоров`я та неможливості проживання у власному житлі, розмір завданої їй моральної шкоди оцінюю у 70 000,00 грн. На підставі викладеного просить зобов`язати [PERSON] припинити дії, які порушують право власності [PERSON] та відновити становище, яке існувало до його порушення, а саме: усунути перешкоди у користуванні [PERSON] квартирою за адресою: [ADDRESS] , що є їх спільною власністю, шляхом відновлення постачання електроенергії, води та газу, а також не чинити [PERSON] вказані перешкоди у подальшому її користуванні спільним майном. Стягнути з відповідача на користь позивача заподіяну моральну шкоду у розмірі 70 000,00 грн., та судові витрати. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25.11.2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків заяви. На виконання ухвали суду від 25.11.2025 року позивачем подано клопотання про усунення недоліків від 26.11.2025 року. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 27.11.2025 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі. Позовну заяву підтримує та просить задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засідання позов не визнав, пояснив що у 2020 році розірвав шлюб з [PERSON] . Після розлучення почав жити за адресою [ADDRESS] . Коли він приходив з роботи, [PERSON] навмисно робила провокації поламала газову піч, газову колонку, кран, побила ванну, кафель, почала травити його собаку. В спірній квартирі перестав жити з 2022 року, як розпочалася війна та захворіла мати. З того часу почав жити за адресою [ADDRESS] , де допомагав тітці. Перешкоди у користуванні водою, газом, світлом позивачці не вчиняв. Кран на воді перекрив, оскільки у зв`язку з воєнними діями і постійними прильотами по місту, будинок може «трухнуть», лопнути труба, затопити сусідів, а в квартирі ніхто не мешкає, при цьому повідомив, що кран на воді можна відкрити. Зазначив, що хоча рішенням суду і був встановлений порядок користування спірною квартирою, [PERSON] не розділила рахунку на комунальні послуги, оскільки він як афганець має пільги на комунальні послуги, тому на даний час він сплачує всі рахунки. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, оскільки немає жодного доказу, який би свідчив, що [PERSON] вчиняє будь-які протиправні дії, позивачем цього не доведено. [PERSON] не проживає за даною адресою більше трьох років. Хто відключив газ, воду та світло їм не відомо, будь-яких доказів, що саме [PERSON] це вчиняв - немає. Третя особа в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані до суду докази у їх сукупності були встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання. (а.с.10) Згідно свідоцтва про право власності на житло виданого Лозівською міською радою Харківської області, 15.08.2006 року, зареєстрованого у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, 15.08.2006 року за №319/1, власниками двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності є [PERSON] та члени його сім`ї [PERSON] та [PERSON] . (а.с.11). Як вбачається з технічного паспорту, складеного станом на 05 липня 2024 року, квартира за адресою: [ADDRESS] , є двохкімнатною, житлова площа якої 29,0 кв.м., загальна площа 49,3 кв.м., і яка складається з таких приміщень 1- передпокій площею 6,5 кв.м., 2 житлова кімната площею 9,8 кв.м., 3 кухня площею 9,2 кв.м., 4 санвузол площею 2,8 кв.м., 5 житлова кімната площею 19,2 кв.м., І балкон 2,2 площею 1,8 кв.м (а.с.15-22). Відповідно до висновку МСЕК ААГ № 306234 від 20.11.2023, [PERSON] з 01.10.2023 року є інвалідом 3 групи з причин загального захворювання по зору. (а.с.23) [PERSON] має захворювання за діагнозом: Цукровий діабет, тип 1, важка форма, стадія субкомпенсації. Універсальна діабетична ангіопатія: ХХН 2 ст нефропатія в поєднанні з пієлонефритом в ст. нестійкої ремісії; артифакія, авітрія, проліферативна ретінопатія обох очей. Гемофтальм лівого ока, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 4.1472 від 20.07.2022 року (а.с.24). Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2022 року, встановлено порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши у користування [PERSON] житлову кімнату площею 9,8 кв.м., у користування відповідачам [PERSON] та [PERSON] житлову кімнату площею 19,2 кв.м. з балконом площею 1,8 кв.м.; приміщення - передпокій площею 6,5 кв.м., кухня площею 9,2 кв.м., санвузол площею 2,8 кв.м. - залишено в спільному користуванні співвласників. (а.с.54-56) З тексту вказаного рішення вбачається, що заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05.11.2020 [PERSON] усунуто перешкоди у здійснені права користування квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення та зобов?язання [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні зазначеною квартирою, яке постановою Харківського апеляційного суду від 30.03.2021 залишено без змін. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина 2 статті 386 ЦК України). Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Такий спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника (титульного володільця), які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Верховний Суд зазначає, що підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Подібні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 924/1220/17 та від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18. Отже, позивачем за негаторним позовом може бути власник, у якого знаходиться майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися таким майном; підставою позову є обставини, що підтверджують право позивача на користування і розпорядження майном, вчинення відповідачем дій, що перешкоджають позивачу використовувати належні йому права, позадоговірний характер наявних між сторонами правовідносин. Таким чином, позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з негаторним позовом, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/91/20. Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів /ст. 67 ЦПК України/. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення її прав, яке, на думку цієї особи, полягає у позбавленні можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном. Як передбачено ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надано: письмові пояснень [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , (а.с.57-66); диск з відеозаписом, на якому відображено огляд квартири, в ході якого [PERSON] звертає увагу, що в квартирі відсутні світло, вода та газ (а.с.. 67). Суд встановив, що позивач та відповідач тривалий час не проживають у спірній квартирі, що підтверджується поясненнями відповідача та позовом, також з відеозапису видно, що в квартирі відсутні меблі, побутова техніка, на кухні поламана мийка, яка лежить на полу, відсутній посуд. Позивач має вільний доступ до спірної квартири. Стосовно письмових пояснень [PERSON] , [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до положень частини другої статті 76 ЦПК України одним із засобів доказування є показання свідків. Згідно з частиною першою статті 90 ЦПК України, показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи, при цьому не є доказом показання свідка, який не може назвати джерело своєї обізнаності щодо відповідної обставини. Порядок допиту свідків судом визначений статтею 230 ЦПК України, якою, зокрема, передбачено обов`язкове приведення свідка до присяги та його попередження про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань. Тобто, для того, щоб пояснення особи могли бути враховані судом як доказ, така особа повинна бути допитана в судовому засіданні як свідок, оскільки тільки таким чином здійснюється безпосереднє дослідження доказів згідно зі статтею 229 ЦПК України. За таких обставин, письмові пояснення [PERSON] , [PERSON] , які не були допитані судом у судовому засіданні з дотриманням вимог процесуального закону, не можуть бути сприйняті судом як показання свідків та не є належними і допустимими доказами у справі. Клопотань про виклик та допит зазначених осіб у якості свідків позивачем заявлено не було, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості перевірити достовірність викладених у письмових поясненнях відомостей у порядку, передбаченому ЦПК України, а тому не бере їх до уваги. Що стосується диску з відеозаписом огляду квартири (а.с. 67), на якому зафіксовано, що [PERSON] звертає увагу на нібито відсутність у квартирі електропостачання, води та газу, суд зазначає таке. Наданий відеозапис не містить об`єктивної та достовірної доказової інформації, на підставі якої суд міг би встановити наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, у розумінні статей 7678, 89 ЦПК України. Так, з відеозапису вбачається, що кран подачі води перебуває у закритому положенні. Разом із тим, кран не опломбований, не пошкоджений та не демонтований, що свідчить про наявність технічної можливості безперешкодного відновлення водопостачання шляхом його відкриття. Отже, саме по собі перебування крана у закритому положенні не підтверджує факту створення перешкод у користуванні квартирою. У судовому засіданні відповідач пояснив, що перекриття води здійснюється з міркувань безпеки, з огляду на воєнні дії, регулярні обстріли міста та не проживанням осіб у квартирі, з метою запобігання можливому пориву води та затопленню сусідів. Стосовно тверджень про відключення електроенергії, суд зазначає, що з відеозапису неможливо встановити факт відключення електропостачання у спірній квартирі. Вмикання та вимикання вимикачів світла не є належним доказом відсутності електроенергії, оскільки в умовах збройної агресії російської федерації на території України електропостачання у місті неодноразово припинялося централізовано. Будь-яких доказів того, що відсутність світла є наслідком дій саме відповідача, матеріали справи не містять. Крім того, досліджений судом відеозапис свідчить лише про те, що на момент його запису газова плита не була підключена до газопроводу, проте не містить доказової інформації, на підставі якої суд установлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення цієї справи. За відсутності інших належних та допустимих доказів суд дійшов висновку, що наданий відеозапис не підтверджує факт створення відповідачем перешкод у користуванні позивачем комунальними послугами, а позовні вимоги ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам статей 76 та 81 ЦПК України. Жодних інших доказів на підтвердження того, що відповідачем [PERSON] чиняться [PERSON] перешкоди у користуванні житлом, матеріали справи не містять. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених позивачем вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані позивачем докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , у зв`язку із недоведеністю. Вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від основної вимоги та ґрунтується на твердженнях про порушення відповідачем прав позивача. Оскільки факт такого порушення судом не встановлено, а протиправність дій відповідача не доведена, підстави для застосування положень статті 23 ЦК України та стягнення моральної шкоди відсутні. Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи, немає. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed