Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 5610900000:03:003:0561, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою : [ADDRESS] , 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2225 га, кадастровий номер 5610900000:03:003:0562, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1736 га, кадастровий номер 5624282802:02:004:0049, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що вона з 19 листопада 2006 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 28 квітня 2025 року у судовому порядку на підставі рішення Острозького районного суду Рівненської області. Вказує, що за час перебування у шлюбі ними, як подружжям, було придбано житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , де вони на даний проживають. Також було придбано земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га, кадастровий номер 5610900000:03:003:0561, та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,2225 га, кадастровий номер 5610900000:03:003:0562, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Крім того, ними також було придбано земельну ділянку для будівництва та обслуговування господарських будівель та споруд площею 0,1736 га, кадастровий номер 5624282802:02:004:0049, яка розташована в с.Грозів Рівненського (колишнього Острозького) району Рівненської області. Зазначає про те, що відповідач заперечує, що житловий будинок і земельні ділянки є їх спільною сумісною власністю, та вважає себе одноособовим власником вищевказаного нерухомого майна. У зв`язку з цим 11 вересня 2025 року відповідач, як одноосібний титульний власник житлового будинку [ADDRESS] , звернувся із заявою до ЦНАП Острозької міської ради Рівненської області щодо зняття її з місця реєстрації у їхньому житловому будинку та відповідно її було знято з реєстрації за вищевказаною адресою. Вказує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статті 60, 61 Сімейного кодексу України). Посилаючись на ст.ст. 69, 70 Сімейного кодексу України вказує, що дружина і чоловік мають право якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Вказує на те, що добровільний поділ майна подружжя, а саме вищевказаного нерухомого майна є не можливий, оскільки відповідач заперечує це. З врахуванням наведеного, позивачка просить позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.? Ухвалою суду від 14.10.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позовну заяву. Представник позивачки - адвокат Мокрицька Л.Я. в поданій до суду заяві просила проводити підготовче судове засіданні у її відсутності та відсутності позивачки, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач та його представник - адвокат Мукомел Л.А. в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнали та не заперечували проти їх задоволення. При цьому відповідач пояснив, що дійсно з 19 листопада 2006 року по 28 квітня 2025 року перебував з позивачкою [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірваний, під час якого ними було придбано житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , де вони проживають, земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га, кадастровий номер 5610900000:03:003:0561, та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,2225 га, кадастровий номер 5610900000:03:003:0562, які розташовані за адресою [ADDRESS] . Крім того, 22 серпня 2008 року ними було придбано земельну ділянку для будівництва та обслуговування господарських будівель та споруд площею 0,1736 га, кадастровий номер 5624282802:02:004:0049, яка розташована в с.Грозів Рівненського (колишнього Острозького) району Рівненської області. Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частиною четвертою статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, ЦПК України допускає ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні, та з урахуванням того, що у правовідносинах, що виникли між сторонами відповідач визнав позов і таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову у підготовчому судовому засіданні виходячи з наступного. Суд, перевіривши матеріали справи, дослідивши надані докази вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Визнання позову відповідачем [PERSON] не суперечить закону та не порушує прав та інтересів третіх осіб. В матеріалах справи відсутні відомості та судом не встановлено підстав ставити під сумнів достовірність визнаних відповідачем обставин та добровільність їх визнання відповідачем. Суд, заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що позивачка та відповідач з 19 листопада 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 28 квітня 2025 року було розірвано в судовому порядку, що підтверджується копією рішення Острозького районного суду Рівненської області № 567/509/25 від 28 квітня 2025 року (а.с.7-8). Сторонами під час шлюбу спільно було придбано житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га, кадастровий номер 5610900000:03:003:0561, земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,2225 га, кадастровий номер 5610900000:03:003:0562, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.09.2025 року, договорами купівлі-продажу від 06.03.2018 року, посвідченими приватним нотаріусом Острозького міського нотаріального округу Рівненської області та зареєстрованих в реєстрі за №№ 122, 123, 124 (а.с.9-13). Крім того, на підставі договору купівлі-продажу від 22.08.2008 р. № 2533 сторонами також спільно було придбано земельну ділянку для будівництва та обслуговування господарських будівель та споруд площею 0,1736 га, яка розташована в с.Грозів Рівненського (колишнього Острозького) району Рівненської області, кадастровий номер 5624282802:02:004:0049, що підтведжується державним актом на право власності на земельну ділянку від 14.08.2009 року (а.с.17). Згідно із витягом з реєстру територіальної громади від 22.09.2025 року, сформованого на підставі заяви позивачки [PERSON] , остання з 11.09.2025 року знята з реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с.18). Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вищевказане мано є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та вказана обставина відповідачем не заперечується та в ході судового розгляду не спростована. Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 60 СК України передбачає презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22). Подібні правила викладені також у частині першій статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). У Рішенні Конституційного Суду України від 19.09.2012 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012) встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Сторони не заперечують, що житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер 5610900000:03:003:0561, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою : [ADDRESS] , земельна ділянка площею 0,2225 га, кадастровий номер 5610900000:03:003:0562, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,1736 га, кадастовий номер 5624282802:02:004:0049, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, були придбані під час шлюбу. [PERSON] не було спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя щодо спірного майна та не було надано будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження факту придбання спірного майна за його особисті кошти. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (ч.1 ст.65 СК України). Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Згідно з ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч.3 ст.61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Суд також бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Жукова проти України» (заява № 17367/14), де ЄСПЛ наголосив на важливості захисту майнових прав подружжя та необхідності справедливого розподілу спільного майна після розірвання шлюбу. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи і ці дані встановлюються, в тому числі висновками експертів, та зважаючи на те, що зазначені висновки експертів містять інформацію щодо предмета доказування, тобто є належними (ст.77 ЦПК України), не одержані в порушення порядку, встановленого законом та на їх підставі в сукупності з іншими доказами, можна встановити дійсні обставини справи, то суд при вирішенні справи вважає їх допустимими та бере до уваги. При цьому суд виходить також з того, що відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно з ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч.1, 5-7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що кожна із сторін у даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 року у справі № 910/18036/17). Відповідно до ч.1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України). Водночас суд виходить із доведеності і обґрунтованості вимог позивачки, оскільки за загальним правилом придбане сторонами під час шлюбу майно є їх спільною сумісною власністю подружжя. За вказаних обставин, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, а також за відсутності будь-яких заперечень від відповідача,суд приходить до висновку про наявність фактичних та правових підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат зі сплати судового збору керується ч.1 ст.142 ЦПК України та, з огляду на визнання відповідачем позову, дійшов висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1 454, 86 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved