Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

Позивач [PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Курко М.М., звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Коломийська міська рада Івано-Франківської області. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Він, як власник будинку, не заперечував відносно проживання в ньому відповідачів, оскільки останні попросили його надати їм тимчасовий дозвіл на проживання в його будинку, до того часу поки він перебуває на роботі за кордоном чи буде здійснювати його продаж, на що він погодився. Після цього у його власному будинку за усною домовленістю залишилися проживати відповідачі. На даний час позивач, як власник будинку, заперечує відносно проживання в ньому відповідачів, оскільки бажає використовувати належне йому на право власності будинком на власний розсуд, та неодноразово просив останніх усунути перешкоди в користуванні належним йому на праві власності будинком шляхом виселення, на що відповідачі відмовилися. Позивачем було направлено листи-вимоги щодо усунення перешкоди в користуванні належним йому на праві власності будинком шляхом виселення з нього відповідачів. Крім цього, він звертався із заявою про виселення відповідачів з будинку до Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області, однак відповідачі відмовились добровільно висилитись з будинку. Тобто, добровільно залишити будинок відповідачі не бажають, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом. Просить усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні житловим будинком, який належить йому на праві приватної власності шляхом виселення відповідачів на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача - адвокат Курко М.М. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, з підстав, зазначених у позові, та просила його задовольнити. Додатково пояснила, що позивач є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Він надав дозвіл відповідачам на проживання в його будинку, поки 2-3 роки був за кордоном. На даний час відповідачі добровільно відмовляються покинути будинок, родинних відносин між позивачем та відповідачем немає. Добровільно вирішити спірне питання не вдається протягом року. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилися, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином шляхом направлення судових повісток за місцем проживання, вказаним в позовній заяві, які отримали особисто, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу, про причини неявки до суду не повідомили, відзиву не подали. Заяви про розгляд справи за їх відсутності не надходило, тому зі згоди сторони позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.280, 281 ЦПК України, яке занесено у протокол судового засідання. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 346 Цивільного кодексу України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, Верховний Суд України вказав, що стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно з частиною 4 статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Частиною 1 статті 109 Житлового кодексу України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Відповідно до статті 116 Житлового кодексу України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять не можливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. В судовому засіданні встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових справ № 436036172 від 18.07.2025 року позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 436036172 (а.с.9). Працівниками ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» 17.03.2025, за заявою позивача [PERSON] була проведена технічна інвентаризація домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки №84 від 17.03.2025 року та технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами ОКБ «Івано-Франківське обласне БТІ», інвентаризаційна справа № 20535 (а.с. 10-15). Згідно довідки, виданою старостою Саджавецького старостинського округу Коломийської міської ради від 07.09.2025 року за №296, встановлено, що за адресою: [ADDRESS] проживають без реєстрації, зокрема, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.17). Позивачем на адресу відповідачів було направлено лист-вимогу від 22.07.2025 щодо усунення перешкоди в користуванні належним йому на праві власності будинком шляхом добровільного виселення з нього відповідачів (а.с.18,21). Вказані листи відповідачі отримали, що підтверджується квитанціями на відправку поштових відправлень та трекінгами з сайту Укрпошти (а.с.19-20,22-23). Проте, вказані вимоги залишені відповідачами без належного реагування. Також 15.03.2025 року позивач [PERSON] звернувся до Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області із заявою про виселення з належного йому на праві власності будинку відповідачів [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). Однак, відповідачі відмовились добровільно висилитись з будинку. Правовстановлюючі документи, що підтверджують право на проживання відповідачів в зазначеному житловому будинку відсутні. Враховуючи, що відповідачі фактично проживають в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , який на праві власності належить позивачу, без законних на те підстав, з урахуванням вищевикладених норм цивільного та житлового законодавства, суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог та захисту прав позивача, як власника майна. Приймаючи до уваги конкретні обставини справи, те, що відповідачі не зареєстровані в житловому будинку, не є членами сім`ї власника, мають інше житло, тож таке втручання в право особи на житло як виселення, на переконання суду є цілком пропорційним та переслідує легітимну мету захист права позивача вільно володіти своїм майном. Відповідно ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з платіжною інструкцією від 17.10.2025 позивачем при поданні даної позовної заяви до суду сплачений судовий збір у сумі 1211,20 грн (а.с.6). Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, то з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути сплачений при подачі позову судовий збір в сумі по 605,60 грн з кожного.

Outcome: approved