Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

У серпні 2024 року [PERSON] звернулась з позовом до Комунального підприємства «Управління міським господарством» Вишневої міської ради Бучанського району Київської області про стягнення безпідставно набутих коштів. На обґрунтування позовних вимогпозивачзазначає, що на виконанні у Вишневому ВДВС Бучанського району перебувало виконавче провадження 74416561 щодо примусового виконання судового наказу №369/3093/22 про стягнення з неї заборгованості в розмірі 37 756,85 грн. Дані кошти стягнуті державним виконавцем 20 березня 2024 року з її розрахункового рахунку та виконавче провадження закрито. Не погоджуючись з прийняти наказом, за її заявою вищевказаний судовий наказ скасовано ухвалою від 17 червня 2024 року. Таким чином, стягнуті грошові кошти є безпідставно отримані грошові кошти та мають бути повернуті. На її вимоги повернути кошти відповідач залишив без задоволення. Тому вважає своє право порушеним. Просив суд стягнути з Комунального підприємства «Управління міським господарством» Вишневої міської ради Бучанського району Київської області на користь [PERSON] безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 37 756,85 грн. та судові витрати. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 серпня 2024 року відкрито позовне провадження та визначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 07 листопада 2024 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, відповідач вказав, що ними надаються житлово-комунальні послуги, в тому числі і по квартирі, яка належить [PERSON] на праві власності. Через несплату за надані житлово-комунальні послуги [PERSON] мала заборгованість. За їх заявою, у відповідності до вимог закону Києво-Святошинським районним судом виданий судовий наказ про стягнення заборгованості в розмірі 37 756,85 грн. У подальшому ці кошти стягнені у примусовому порядку. Тому ці кошти не можуть вважатись безпідставно отриманими. Крім того, після виконання судового рішення, ці кошт не зберігаються у відповідача, а були перераховані за належністю до КП Вишнівськтеплоенерго та КП Вишнвівськводоканал. Також вважають необґрунтованим та завищеними витрати на правову допомогу. Просили відмовити у задоволенні позову. 31 жовтня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив, по змісту аналогічна позовній заяві. Позивач просив суд задоволити позов у повному обсязі. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити та розглядати справу за їх відсутності позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду невідомі. Ухвалу про відкриття провадження по справі, позовну заяву з додатками відповідач отримав 11 жовтня 2024 року. Письмового відзиву, заперечень, клопотань до суду не подавалось, причини неможливості їх подати суду також не повідомлено. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена, як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено, що 21 березня 2022 року Києво-Святошинським районним судом Київської області видано судовий наказ, яким стягнено солідарно з боржників [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на користь Комунального підприємства «Управління міським господарством» Вишневої міської ради Бучанського району Київської області суму заборгованості за житлово-комунальні послуги 37756 грн. грн. 85 коп.; стягнено з [PERSON] на користь Комунального підприємства «Управління міським господарством» Вишневої міської ради Бучанського району Київської області судовий збір за подання заяви про видачу судового наказу у розмірі 124 грн., 05 коп.; та стягнено з [PERSON] на користь Комунального підприємства «Управління міським господарством» Вишневої міської ради Бучанського району Київської області судовий збір за подання заяви про видачу судового наказу у розмірі 124 грн., 05 коп. (справа 369/3093/22). Постановою старшого державного виконавця Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області від 12 березня 2024 року відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання судового наказу №369/3093/22 (ВП №74416561). Постановою старшого державного виконавця Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області від 20 березня 2024 року закінчено виконавче провадження щодо примусового виконання судового наказу №369/3093/22 на підставі п.9 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з повною сплатою заборгованості, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження (ВП №74416561). Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 червня 2024 року судовий наказ скасовано за заявою [PERSON] . Відповідно до Постанови КЦС ВС від 20 березня 2019 року у справі № 607/5422/16-ц, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правової підстави передачі коштів у момент їх передачі немає, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України. Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України). Як зазначає Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08.09.2021 в справі № 201/6498/20, результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, містить такі елементи: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав). Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Ухвала суду про скасування судового наказу, яка набрала законної сили, і за яким відбулося повне або часткове виконання, є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акта правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Факт скасування судового наказу (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з боржника) є підставою для повернення коштів відповідно до статті 1212 ЦК України. Тому вимоги підлягають до задоволення. Доводи відповідача щодо незастосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України через наявність між сторонами відносин щодо надання житлово-комунальних послуг є помилковими та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Однак, у даній справі підставою для перерахування коштів із рахунків позивача на користь відповідача був не добровільний платіж на виконання зобов`язання щодо оплати житлово-комунальних послуг, а примусове стягнення в рамках виконавчого провадження на підставі судового наказу. Оскільки ухвала суду, якою скасовано судовий наказ, набрала законної сили, то правова підстава, на якій відповідач набув грошові кошти позивача, відпала. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц сформулювала правовий висновок, згідно з яким у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Аналогічний висновок щодо застосування статті 1212 ЦК України у подібних правовідносинах (повернення коштів, стягнутих за виконавчим написом, який визнано таким, що не підлягає виконанню) викладено у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18 та від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20. Верховний Суд у зазначених постановах чітко вказав, що саме визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, скасування судового наказу є тією юридичною подією, яка припиняє правову підставу набуття стягувачем коштів, стягнутих за цим ним. Посилання відповідача на наявність заборгованості не спростовує висновків суду, оскільки кошти, стягнуті за виконавчим документом, який у подальшому скасовано, не можуть вважатися законним погашенням боргу в розумінні статті 599 ЦК України, адже процедура їх стягнення була визнана незаконною. Відповідач не позбавлений права стягувати заборгованість у судовому порядку або в інший законний спосіб, однак не має права утримувати кошти, отримані без належної правової підстави. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). 17 травня 2024 року між [PERSON] та АБ Дмитра Мамчика укладено договір про надання правової допомоги №1705/24. На підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги позивачем надано додаткову угоду №2 до Договору від 14 серпня 2024 року, акт здачі-приймання наданих послуг від 14 серпня 2024 року за Договором, відповідно до якого витрати за надану правову допомогу становлять 17 000 грн., а тому суд вважає за необхідне задовольнити вимоги в частині стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн., що документально підтверджено матеріалами справи та буде відповідати складності справи. Також суд дійшов висновку про стягнення з відповідача в користь позивача сплаченого судового збору в сумі 1211,20 грн. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України, на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Частинами четвертою-шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Враховуючи всі зазначені обставини та дослідивши всі наявні докази суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial