Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав щодо малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . У обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 02.02.2018 між [PERSON] та [PERSON] Луцьким РВ ДРАЦС ГТУЮ у Волинській області зареєстровано шлюб, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.08.2020 розірваний. У шлюбі між сторонами народилась дитина - донька, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Дитина проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Указана обставина підтверджується Інформацією про осіб, які задекларували або зареєстрували своє місце проживання (перебування) в житлі від 06.12.2024 №30543, а також рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 28.03.2023 у справі №161/21656/20. З 2020 року дитина постійно проживає з позивачем та знаходиться на його повному утриманні та забезпеченні. Відповідач вже кілька років поспіль проживає за кордоном. За період окремого проживання відповідач жодних дій, спрямованих на налагодження контакту з дитиною, не вчиняла та не вчиняє: не цікавиться її життям та здоров`ям, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не проявляє до дитини щонайменшої батьківської (материнської) турботи, не спілкується з нею, тобто свої батьківські (материнські) обов`язки у жоден спосіб не виконує, протягом тривалого часу жодної участі у вихованні та утриманні (забезпеченні) дитини не бере. Позивач добросовісно виконує свої батьківські обов`язки з утримання та виховання доньки, самостійно займається її вихованням та піклується про неї, про її стан здоров`я, самостійно забезпечує всі необхідні умови для проживання та розвитку дитини тощо. Водночас, відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє жодного інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти тощо. Короткий зміст заперечень відповідача Відповідач у нотаріально посвідченій заяві від 09.06.2025 визнала позовні вимоги у повному обсязі, просила справу розглядати без її участі. Пояснення третьої особи У судовому засіданні 10.11.2025 представник третьої особи зазначив, що є усі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. Процесуальні дії у справі Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 30.06.2025 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 08.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси у від 22.10.2025 у задоволенні клопотання представника третьої особи [PERSON] про проведення судового засідання у режимі відеоконференції відмовлено. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 29.10.2025 клопотання представника третьої особи Шульгана Федора Пилиповича про проведення судового засідання у режимі відеоконференції задоволено, проведено судове засідання, призначене на 10 листопада 2025 року на 09 год. 30 хв., у цивільній справі у режимі відеоконференції з Луцьким міськрайонним судом Волинської області. Фактичні обставини, встановлені судом Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Інформації про осіб, які задекларували своє місце проживання, [PERSON] , [INFO] , станом на 06.12.2024 зареєстрована разом із своїм батьком за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.03.2023 у справі № 161/21656/20 визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] . Рішення набрало законної сили 08.05.2023. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 31.12.2024, сім`я [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , батько самостійно виховує та утримує [PERSON] . Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 14.05.2025 затверджено висновок служби у справах дітей від 08.05.2025 № 116 «Про встановлення факту самостійного виховання [PERSON] малолітньої дитини». Відповідно до висновку Виконавчого комітету Луцької міської ради від 08.05.2025 № 116 «Про встановлення факту самостійного виховання [PERSON] малолітньої дитини», служба у справах дітей вважає за доцільне встановити факт самостійного виховання малолітньої [PERSON] , [INFO] , батьком [PERSON] . У висновку зазначено, що матір дитини телефонує доньці один-два рази на місяць, приїжджала до [PERSON] у вересні 2024 року, подарунки передає бабуся. Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 17.09.2025 затверджено висновок служби у справах дітей від 16.09.2025 № 229 «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] ». Відповідно до висновку служби у справах дітей від 16.09.2025 № 229 «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] » служба у справах дітей вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . У висновку зазначено, що 24.07.2025 [PERSON] надіслала службі у справах дітей пояснення про те, що вона з 05.01.2022 проживає за кордоном. Кілька разів на місяць телефонує дочці, яку дуже любить, передає кошти дитині через свою матір. По можливості вона намагається приїжджати до [PERSON] один раз на рік, востаннє вона приїжджала 05.06.2025 на тиждень, до цього була 21.09.2024 більше тижня. Матір дитини подала до суду заяву про визнання позовних вимог, оскільки не хоче, щоб батька дитини мобілізували до ЗСУ. У висновку комісії зазначено, що жоден з батьків на засідання комісії не прибув. На засіданні була присутня бабуся дитини та [PERSON] . Відповідно до постанови Волинського апеляційного суду від 16.09.2025 у справі № 161/137/25, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26.05.2025 залишено без змін. Судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання дитини. У постанові суду зазначено: «як установлено судом та підтверджено матеріалами справи, мати дитини [PERSON] не є померлою, не позбавлена батьківських прав, не визнана зниклою безвісті або безвісно відсутньою, не оголошена померлою, не відбуває покарання у місцях позбавлення волі, не є тяжко хворою, внаслідок чого не може взагалі брати участь у вихованні дитини, а перебуває за межами України. Виховання своєї дитини є обов`язком батьків та невиконання матір`ю батьківських обов`язків щодо дитини [PERSON] , [INFO] , в суді не доведено, а відтак відсутні підстави для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком [PERSON] та задоволення позовних вимог». Постанова набрала законної сили 16.09.2025. Судом досліджений військово-обліковий документ позивача, відповідно до якого позивач має відстрочку до завершення мобілізації. Норми права, застосовані судом. Оцінка аргументів учасників сторін Статтею 51 Конституції України, ч. 2, ч. 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи у сприятливих умовах дитина перетворюється на гідного правового партнера дорослих членів суспільства. Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (ст. 7 Конвенції про права дитини). Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України). Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені ст. 150 СК України. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч. 1 ст. 155 СК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (ч. 9-10 ст. 7 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони тривалий час не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06 зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване ст. 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, ст. 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54). За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача. Відповідно до ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно із ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише у невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п.2. ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно доньки є свідомим нехтуванням своїми батьківськими обов`язками. Крім того, позивачем не доведено та не надано суду доказів, в чому саме полягає захист інтересів неповнолітньої [PERSON] шляхом позбавлення її матері батьківських прав, та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї. У подібних справах обов`язково мають досліджуватись інші обставини, а саме Верховний Суд неодноразово підкреслював, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який йдуть лише у виняткових випадках. А головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку (постанова КЦС від 20.12.2023 у справі №522/20260/21). Суд зазначає, що матеріали справи не містять вагомих доказів того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських прав. Так, у висновку служби у справах дітей від 16.09.2025 № 229 «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] » зазначено, що 24.07.2025 [PERSON] надіслала службі у справах дітей пояснення про те, що вона з 05.01.2022 проживає за кордоном. Кілька разів на місяць телефонує дочці, яку дуже любить, передає кошти дитині через свою матір. По можливості вона намагається приїжджати до [PERSON] один раз на рік, в останнє вона приїжджала 05.06.2025 на тиждень, до цього була 21.09.2024 більше тижня. Матір дитини подала до суду заяву про визнання позовних вимог, оскільки не хоче, щоб батька дитини мобілізували до ЗСУ. У висновку комісії зазначено, що жоден з батьків на засідання комісії не прибув. На засіданні була присутня бабуся дитини та [PERSON] . Указане свідчить про те, що мати дитини, хоча і не в повній мірі, однак приймає участь у її вихованні. Крім того, з указаного висновку вбачається, що заява відповідача спрямована на уникнення позивача від мобілізації, що не відповідає вимогам сімейного законодавства України і інтересам дитини і не може бути підставою для позбавлення одного із батьків батьківських прав. Крім того, як зазначено вище, відповідно до постанови Волинського апеляційного суду від 16.09.2025 у справі № 161/137/25, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26.05.2025 залишено без змін. Судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання дитини. У постанові суду зазначено: «як установлено судом та підтверджено матеріалами справи, мати дитини [PERSON] не є померлою, не позбавлена батьківських прав, не визнана зниклою безвісті або безвісно відсутньою, не оголошена померлою, не відбуває покарання у місцях позбавлення волі, не є тяжко хворою, внаслідок чого не може взагалі брати участь у вихованні дитини, а перебуває за межами України. Виховання своєї дитини є обов`язком батьків та невиконання матір`ю батьківських обов`язків щодо дитини [PERSON] , [INFO] , в суді не доведено, а відтак відсутні підстави для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком [PERSON] та задоволення позовних вимог». Постанова набрала законної сили 16.09.2025. Отже, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що невиконання матір`ю батьківських обов`язків щодо дитини [PERSON] , [INFO] , в суді не доведено. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про доступ до судового рішення» судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Загальний доступ до судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України забезпечується з дотриманням вимог статті 7 цього Закону. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин. Згідно із ст. 6 цього Закону суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. У постанові КЦС ВС від 24.10.2024 у справі № 752/8103/13-ц зроблено висновок про те, що суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими, які набрали законної сили та були чинними на час розгляду справи судом. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 23 березня 2021 року у справі № 910/3191/20. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22). Суди мають здійснювати поглиблене дослідження всієї сімейної ситуації та цілого ряду факторів, зокрема фактичного, емоційного, психологічного, матеріального та медичного характеру, надавати збалансовану і розумну оцінку відповідних інтересів кожної особи при прийнятті найкращого для дитини рішення. Суди встановлюють справедливий баланс між різними конкуруючими правами та інтересами, забезпечуючи процесуальну справедливість усього процесу. У ч. 5, ч. 6 ст. 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 15 листопада 2023 року в справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року в справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року в справі № 638/15336/18). Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, носить рекомендаційний характер, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, а тому відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд з ним не погоджується. Суду надана заява відповідача, посвідчена нотаріально 09.06.2025 про визнання позовних вимог та про розгляд справи за її відсутності. З підстав, передбачених ч. 4 ст. 206 ЦПК України, суд не приймає заяву матері дитини про визнання позову, оскільки визнання відповідачем позову в цьому випадку порушує права та інтереси малолітньої дитини. У постанові КЦС ВС від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 Верховний Суд зазначив, що заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Також ВС наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Беручи до уваги всі наведені вище обставини, суд дійшов висновку, що, незважаючи на доводи позивача, якими він обґрунтовує доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, ці аргументи не є достатніми для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя відповідача, у зв`язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Посилання позивача у позові на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки, суд не приймає до уваги, оскільки простої бездіяльності з боку матері недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність матері призвела до розриву зв`язків між нею та дитиною, то ця обставина не є достатньою для позбавлення матері батьківських прав щодо її доньки. При цьому, позивач при розгляді спору не довів суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення [PERSON] батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини. Таким чином, в даній конкретній ситуації, суд враховуючи інтереси дитини, приходить до висновку, що відмова у позбавленні батьківських прав відповідача буде кращим заходом для дитини ніж зворотнє, оскільки позбавлення батьківських прав не вплине ні на обставини щодо виховання і розвитку доньки, ні на створення додаткових умов щодо її безпечного виховання, захисту її здоров`я та не сприятиме захисту її прав взагалі. Не вжиття такої процедури створює для дитини та її матері умови для належного спілкування і розвитку, що створить умови додаткових гарантій для дитини, навіть матеріального характеру. Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків свідомо, а в даному випадку винна поведінка відповідача не встановлена, крім того це остаточно розірве зв`язок дитини з матір`ю, а позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку матері у кращу сторону неможливо, і тільки за наявності вини в діях матері, а тому суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами умисного ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків відносно доньки, а позбавлення батьківських прав відносно дитини не забезпечуватиме інтересів самої неповнолітньої. Суд не встановив достатніх підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо її доньки, проте вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини, а контроль за виконанням такого рішення покласти на орган опіки та піклування. На підставі викладеного, у задоволенні позову слід відмовити. Судові витрати Судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed