Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 18.04.2025. Позов мотивує тим, що 18.04.2025 року [PERSON] отримав в борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 8 000 євро, та відповідач зобов`язався повернути надану позику до 30.04.2025 року. На підтвердження укладення між ними договору позики та його умов [PERSON] видав [PERSON] розписку. Проте, взяті на себе зобов`язання з повернення грошових коштів відповідач не виконує, перемови щодо позасудового повернення коштів відповідачем залишено без реагування та по теперішній час кошти не повернуто в повному обсязі. Вказує, що оскільки договором позики було встановлено строк повернення до 30.04.2025 року, однак у добровільному порядку позичальник не виконує взяте на себе зобов`язання, на підставі вищенаведеного позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 8 000 євро та судові витрати. Позивач в судове засідання не з`явився та її представник [PERSON] подав суду заяву, відповідно до якої просить розглянути справу у їх відсутності та задовольнити таку, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце судового розгляду повідомлявся шляхом надсилання на його зареєстроване місце проживання ухвали про відкриття провадження у справі та судових повісток, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує позивач. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 18.04.2025 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого останній отримав грошову суму в розмірі 8 000 євро, та зобов`язався повернути дану грошову суму до 30.04.2025 року. Вказана обставина підтверджується власноручно написаною розпискою відповідача, копія якої приєднана до матеріалів справи. Також з долученої до матеріалів справи представником позивача копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] судом встановлено, що [PERSON] після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] ». Суд зауважує, що на підтвердження укладення договору позики, представником позивача через канцелярію суду було подано оригінал зазначеної розписки для огляду у судовому засіданні. Як вачається з Акту про втрату документів №2 від 12.01.2026, складеного працівниками апарату суду, поданий представником позивача оригінал розписки було втрачено під час реєстрації вхідної кореспонденції суду, у зв`язку із чим зазначений документ фактично відсутній у матеріалах справи не з вини позивача. Оцінюючи наведені обставини, суд виходить із того, що доказування у цивільному процесі здійснюється з урахуванням принципів змагальності сторін та добросовісності учасників процесу, а негативні наслідки втрати доказів не можуть покладатися на сторону, яка належним чином виконала обов`язок щодо їх подання. Факт подання стороною позивача оригіналу розписки підтверджується наявним у матеріалах справи Актом №2 від 12.01.2026 про втрату документа, що виключає сумніви щодо існування відповідного письмового доказу на момент розгляду справи. При цьому, копія розписки, що міститься у матеріалах справи, не спростована відповідачем у встановленому законом порядку. Відповідачем не надано належних і допустимих доказів, які б свідчили про неотримання грошових коштів або виконання зобов`язання з їх повернення, а також не заявлено клопотань про фальсифікацію письмового доказу чи проведення відповідної експертизи. За таких обставин суд приходить до висновку, що наявна у матеріалах справи копія розписки є допустимим письмовим доказом, оскільки факт існування її оригіналу підтверджується Актом про втрату документа, а відповідач не надав доказів недостовірності змісту цього документа чи відсутності боргового зобов`язання. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. За ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що строк виконання даного договору встановлено до 30.04.2025 року. Проте, відповідач позичені кошти не повернув, досудові перемови про повернення грошових коштів залишені без реагування, доказів зворотного суду не надано. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. В ході судового розгляду судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів повернення грошових коштів відповідачем за договором позики в повній мірі у погоджений сторонами строк, а також повідомлень відповідача щодо існування обставин, які унеможливлюють повернення коштів. За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Також, згідно правової позиції Великої палати Верховного Суду, викладеній у постанові по справі №373/2054/16-ц від 16.01.2018 року, тлумачення Цивільного кодексу України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті, тому стягувачеві має бути перерахована сума коштів в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Оскільки судом встановлено, що відповідач отримав від позивача грошові кошти саме в іноземній валюті та не повернув їх у встановлений строк, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості у відповідній іноземній валюті без визначення її гривневого еквівалента. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що позивачем було надано належні докази на підтвердження своїх тверджень та в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] виконав свої зобов`язання за договором позики та повернув грошові кошти в повному розмірі, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved