Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить встановити факт про те, що [PERSON] , [INFO] перебував на утриманні свого діда [PERSON] , який помер [INFO] , в період з 1992 року до дня смерті [PERSON] . Визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на житловий будинок, який розташований за адресою [ADDRESS] , який належав померлому [PERSON] , який помер [INFO] . Позивач в обґрунтування позову зазначив, що є власником вказаного житлового будинку та є спадкоємцем за законом, так як перебував у неповнолітньому віці на утриманні у свого діда [PERSON] , разом із цим, на даний час позивач не має можливості оформити свої спадкові права на вищевказане спадкове майно, оскільки необхідно встановити факт перебування на утриманні спадкодавця та він змушений звернутися до суду з даним позовом. На судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представник надав заяву про розгляд справи за їх відсутності. На судове засідання представник відповідача не з`явився. Дослідивши надані суду письмові докази, а також проаналізувавши наведені позивачем доводи, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. Після смерті спадкодавця позивача [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть залишилося спадкове майно у вигляді права власності на житловий будинок, який розташований за адресою [ADDRESS] . Вказане майно належало померлому на підставі договору купівлі продажу житлового будинку від 27 квітня 1993 року та зареєстровано в Тягинській сільській раді народних депутатів за реєстровим №103. Позивач є онуком спадкодавця, що підтверджується актовими записами про народження та свідоцтвом про народження. Позивач є спадкоємцем за законом, так як перебував у неповнолітньому віці на утриманні у свого діда [PERSON] . Факт перебування позивача на утриманні спадкодавця підтверджується долученими актами опитування свідків сусідів позивача та спадкодавця [PERSON] та [PERSON] . Позивач є спадкоємцем за законом після смерті спадкодавців та прийняв спадщину, яка складається з вище вказаного майна так як останній після смерті діда вступив у володіння майном, що підтверджується в тому числі наявністю у позивача оригіналу договору купівлі продажу будинку та технічного паспорту на будинок Спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку в складі спадщини немає. Разом із цим, на даний час позивач не має можливості оформити свої спадкові права на вищевказане спадкове майно, оскільки необхідно встановити факт перебування на утриманні спадкодавця. З положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, вбачається. що даний Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки взаємні права та обов`язки виникли під час дії ЦК УРСР, до правовідносин, що виникли між сторонами необхідно застосувати положення ЦК УРСР від 1963 року. Відповідно до ст.531 ЦК УРСР до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. До смерті спадкодавця, позивач з 12 років проживав у нього, так як був неповнолітнім власного заробітку не мав, мати позивача не працювала. Єдиним джерелом доходу була заробітки та пенсія спадкодавця. Статтею 548 ЦК України 1963 визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно зі статтями 549,554 ЦК 1963 спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців із дня відкриття спадщини. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплаті податків та інших платежів тощо. Відповідності до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права, одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права. Відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Виходячи з вищевикладеного, наданих доказів у їх сукупності та кожний доказ окремо, позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки позивач, як спадкоємець за законом після смерті спадкодавця прийняв спадщину, однак через відсутність позасудового механізму встановити факт перебування на утриманні спадкодавця не має можливості реалізувати свої спадкові права. Таким чином, системний аналіз наведених положень закону дозволяє дійти висновку, що право особи, яка володіє нерухомим майном, втім не може підтвердити своє право власності на нього перед третіми особами, може бути захищене шляхом визнання за нею такого права в судовому порядку. Аналізуючи фактичні обставини справи, а також положення діючого на момент набуття позивачем права на спірний будинок, суд дійшов висновку про належність на праві власності позивачу вказаного житлового будинку, оскільки його було набуто у встановленому законом порядку та не вбачається підстав для припинення такого права на момент розгляду справи. Обраний позивачем спосіб захисту невизнаного права відповідає вимогам закону та змісту правовідносин. Ухвалюючи рішення, суд врахував, що при такому вирішенні спору буде досягнуто справедливий баланс інтересів як позивача, який на законних підставах володіє належним йому нерухомими майном, проте не може це право підвередити перед третіми особами, а отже реалізувати свої пов`язані із цим похідні права, так і відповідача, який не визнаючи права позивача на вказане майно діяв відповідно до чинного законодавства. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої та частини третьої статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору суд покладає на позивача, враховуючи при цьому, що право останнього не було невизнане неправомірними діями або бездіяльністю відповідача, вирішення вимоги позову не віднесено до його компетенції, відповідачем позовні вимоги не заперечувалися з приводу підстав та предмету позову. З урахуванням викладеного та

Outcome: approved