Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В своїй позовній заяві просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за договором №482511-КС-001 про надання кредиту від 08.12.2023, що становить 76146,80 грн, яка складається із суми прострочених платежів по тілу кредиту - 19000,00 грн; суми прострочених платежів по процентах - 55134,80 грн; суми прострочених платежів за комісією - 2012,00 грн, а також стягнути судовий збір у розмірі 2422,40 грн. В обґрунтування позову вказує, що 08.12.2023 між ТОВ «Бізнес позика» та відповідачем було укладено договір №482511-КС-001 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний за вимогами Закону України «Про електронну комерцію». Позичальник прийняла оферту та використав одноразовий ідентифікатор для підтвердження угоди. Згідно з договором ТОВ «Бізнес позика» надало кредит у розмірі 19000,00 грн, а позичальник зобов`язувався повернути суму та сплатити відсотки у строк, визначений договором. Станом на день звернення із позовом до суду позичальник не виконала повністю свої зобов`язання за кредитом, допустивши порушення його умов. З урахуванням наведеного просить задовольнити позовні вимоги. 28 листопада 2024 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді [PERSON] . Рішенням Вищої ради правосуддя від 04.02.2025 №171/0/15-25 суддю [PERSON] було звільнено у відставку. Згідно розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Зборщік А.О. щодо повторного автоматизованого розподілу справи №01-08-436 від 28.02.2025, призначено повторний автоматичний розподіл справи № 761/44682/24, провадження № 2/761/3943/2025. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.02.2025, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М. 05 березня 2025 року до суду надійшла інформація про реєстрацію місця проживання особи. Ухвалою суду від 10.03.2025 у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 30 березня 2025 року відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому не заперечує проти часткового задоволення позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором № 482511-КС-001 про надання кредиту від 08.12.2023 року в частині стягнення з [PERSON] відсотків за користування кредитом - 23470,00 грн та кредиту - 19000,00 грн, а всього 42470,00 грн. 31 березня 2025 року позивачем подано відповідь на відзив в якій просить задовольнити позовні вимоги повністю. Ухвалами суду від 02.04.2025 та 30.04.2025 у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про зупинення провадження у справі було відмовлено. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного порядку, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08.12.2023 між ТОВ «Бізнес позика» та відповідачем було укладено договір №482511-КС-001 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний за вимогами Закону України «Про електронну комерцію». Позичальник прийняв оферту та використав одноразовий ідентифікатор для підтвердження угоди. ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за договором кредиту виконало надало позичальнику грошові кошти в розмірі 19000,00 гривень шляхом перерахування на банківську картку позичальника № [NUMBER] . У позові вказано, що станом на 14.11.2024 утворилась заборгованість за договором №482511-КС-001 про надання кредиту в розмірі 76146,80 грн, яка складається із суми прострочених платежів по тілу кредиту - 19000,00 грн; суми прострочених платежів по процентах - 55134,80 грн; суми прострочених платежів за комісією - 2012,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Розрахунки сум заборгованості відповідача по вказаному договору надані суду і відповідають вимогам закону, заборгованість є обґрунтованою та документально підтвердженою. Доказів на спростування наданих позивачем розрахунків заборгованості відповідачем суду не надано. Зокрема, не надано інші розрахунки, які би спростовували нарахування позивача. Таким чином, надані позивачем докази у сукупності мають взаємний зв`язок, є належними і допустимими у зазначених спірних правовідносинах сторін, їх достовірність відповідачем не спростована. Умови договору не оспорюються. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач не виконав належним чином зобов`язання щодо погашення заборгованості за договором кредиту в обумовлені договором строки, а тому суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту та процентів підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення комісії, пов`язаної з наданням кредиту у розмірі 2012,00 грн суд зазначає таке. Згідно з абзацом 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року № 1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері, у зв`язку з чим, у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено у такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до частин першої-другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Правилами частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанова Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. З матеріалів справи вбачається, що сторони дійшли згоди про стягнення з відповідача комісії за надання кредиту (пункт 2.5. Пропозиції (оферти)). Проте, положення пункту 2.5. Пропозиції (оферти) щодо обов`язку позичальника сплатити комісію за надання кредиту суперечать положенням частини першої-другої статті 1, частини другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» і є нікчемною з моменту укладення цього правочину. За таких обставин, позивачем, без належних на те правових підстав, нарахована комісія за надання кредиту у розмірі 2012,00 грн, а отже, позовні вимоги ТОВ «Бізнес позика» в частині стягнення комісії є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжною інструкцією № 8253 від 27.11.2024 про сплату судового збору в сумі 2422,40 грн, який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial