Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

Позивач ТОВ «Фінансова компанія «Процент» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.08.2024 року між сторонами було укладено кредитний договір №16709 в електронній формі, за умовами якого остання отримала кредит в розмірі 7000,00 грн., строком на 365 днів, шляхом переказу на її платіжну картку № [NUMBER] емітовану АТ «КБ «ПриватБанк» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,50% від суми кредиту за кожен день користування (547,50% річних). Позивач виконав умови договору та перерахував кошти [PERSON] , проте остання в порушення умов договору не повернула суму кредиту, не сплатила нараховані відсотки, в зв`язку з чим виникла заборгованість, яка складає: 7000,00 грн. - заборгованість за кредитом та 38325,00 грн. - заборгованість за нарахованими процентами за період з 09.08.2024 року по 09.08.2025 року. З метою захисту порушених прав ТОВ «Фінансова компанія «Процент» звернулося до суду з цим позовом. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31.12.2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. Відповідач [PERSON] на виконання вимог ухвали суду, у визначний судом строк, надала суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вона не визнає позовні вимоги, оскільки позивачем не надано доказів видачі кредиту. Також позивачем не може стягуватись з неї неустойка, так як в Україні діє воєнний стан (п. 18 розділу «Прикінцевих та Перехідних положень» ЦК України. З приводу комісії за обслуговування кредиту, то за змістом ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Обслуговування кредиту не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні вказаного Закону, а тому ця умова договору є нікчемною. За умовами договору, строк дії кредиту 30 календарних днів, тому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу строку кредитування. Однак, позивачем нараховано проценти за користування кредитними коштами не у відповідності до положень ЦК України та не в межах строку кредитування. Щодо розміру денної процентної ставки, то згідно ч.5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» вона не може перевищувати 1%. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не можна вважати допустимим і достатнім доказом наявності заборгованості, оскільки він не є первинним документом. Заявлена сума витрат позивачем на правничу допомогу не відповідає критеріям реальності, з огляду на те, що даний спір є спором незначної складності, а спірні правовідносини не передбачають дослідженню і застосуванню адвокатом великої кількості законів. Розрахунку витрат на правову допомогу, позивачем не надано, як і доказів реального їх понесення. Враховуючи викладене, відповідач просила у задоволенні позову відмовити, зменшити проценти за користування кредитними коштами. Позивач своїм правом на надання суду відповіді на відзив не скористався. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст. 207, 526, 527, 530, 536, 546, 549, 610-611, 625, 628, 629, 639, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір ). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Норми статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Такими обставинами (предметом доказування) у даній справі є наявність між сторонами договірних правовідносин, що випливають з кредитних договорів, та належне (неналежне) виконання сторонами своїх зобов`язань відповідно до їх умов та вимог ЦК України. Судом встановлено, що 09.08.2024 року між ТОВ «Фінансова компанія «Процент» та [PERSON] було укладено кредитний договір №16709, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 7000,00 гривень, строком на 365 днів (до 09.08.2025 року), шляхом переказу суми на електронний платіжний засіб № [NUMBER] , що належить позичальникові, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,50% від суми кредиту за кожен день користування (547,50% річних) (а.с. 9-15). Кредитний договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі інтернет https://procent.com.ua та підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Невід`ємною частиною цього Договору є Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, через мережу інтернет ТОВ «ФК «Процент», які розміщені на сайті https://procent.com.ua (п. 1.5 вказаного вище договору). Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, через мережу інтернет ТОВ «ФК «Процент» передбачені всі умови щодо надання кредиту, обслуговування та погашення заборгованості за кредитом (а.с. 26-30). Сума загального розміру кредиту та загальних витрат за кредитом, орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору зазначена в Додатку №1, що є невід`ємною частиною цього договору (п.1.6 кредитного договору). За змістом п. 3.1. кредитного договору, сторони несуть відповідальність за порушення умов цього договору згідно з чинним законодавством України та цим договором. Порушення умов цього договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього договору. ТОВ «ФК «Процент» свої зобов`язання за кредитним договором виконало належним чином про, що свідчить довідка платіжної установи (а.с. 19) зі змісту якої слідує, що було здійснено за дорученням ТОВ «ФК «Процент» успішний переказ коштів на картку клієнта № [NUMBER] : 09.08.2024 року на суму 7000,00 грн. Підписуючи даний договір, позичальник засвідчує, що повністю розуміє та погоджується з усіма умовами та змістом договору, додатків до нього, Паспортом споживчого кредиту та Правил і зобов`язується неухильно їх дотримуватись (п. 8.2.10 кредитного договору). Також наявний паспорт споживчоо кредиту, який містить інформацію про основні умови кредитування з урахувань побажань споживача, інформацію щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту та інше, який містить електронний підпис відповідача (а.с. 20 на звороті -21). Проаналізувавши матеріали справи, судом встановлено, що кредитний договір був підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, який був надісланий кредитодавцем на номер телефону, зазначений відповідачем при реєстрації на сайті кредитодавця, на підтвердження чого у ідентифікаційній частині договору міститься код ідентифікатора відповідача 273824, що і є безпосереднім підписом відповідача. Ідентифікаційна частина кредитного договору в Розділі «Позичальник» містить ідентифікуючі дані [PERSON] , в тому числі зазначено номер телефону [NUMBER] . На виконання ухвали суду АТ КБ «ПриватБанк» 12.01.2026 року надано інформацію згідно з якою на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] . Фінансовий номер телефону [NUMBER] . Також АТ КБ «ПриватБанк» було надано суду виписку по рахунку за період з 09.08.2024 року по 14.08.2024 року, з якої судом встановлено, що на рахунок відповідача [NUMBER] 09.08.2024 року зараховано кошти в розмірі 7000,00 грн., що відповідає умовам кредитного договору, який був нею укладений в цей день. Слід відзначити, що виписка за картковим рахунком є первинним документом та належним доказом зарахування коштів, тому суд не приймає до уваги доводи відповідача про відсутність доказів видачі кредиту. Щодо суми заборгованості та розрахунку заборгованості по зазначеному вище кредитному договору, слід зазначити наступне. За кредитним договором №16709 від 09.08.2024 року, відповідно до наданого позивачем розрахунку, заборгованість станом на 05.09.2025 року становить 45325,00 грн., яка складається з: 7000,00 грн. - простроченої заборгованості за сумою кредиту, 38325,00 грн. - простроченої заборгованості по несплаченим процентам за користування кредитом (а.с. 20-25). Дана сума заборгованості встановлена судом на підставі наданих доказів. Суд не приймає до уваги твердження відповідача що строк дії кредиту становить 30 календарних днів, оскільки п. 1.3. кредитного договору визначено, що строк надання кредиту та строк дії договору становить 365 днів. Також Додаток №1 до кредитного договору містить дату повернення кредиту 09.08.2025 року, що відповідає 365 календарним дням строку кредитування. Таким чином, позивачем здійснено нарахування відсотків за користування кредитом в межах строку кредитування. З приводу посилання відповідача на стягнення комісії та неустойки, то вони не заслуговують на увагу, оскільки позивачем вони до стягнення не заявлялись. Суд не бере до уваги твердження відповідача щодо нарахування процентів, що не ґрунтується на Законі №3498-ІХ, з таких підстав. 22 листопада 2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ (набрав чинності 24.12.2023) (далі по тексту Закон №3498-ІХ), яким внесено зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (пп.6 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ) та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» (пп.13 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ). Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. При цьому, згідно п. 17 розділ IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: - протягом перших 120 днів - 2,5 %; - протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Отже, як слідує з вищевказаних змін у законодавстві, що регулює питання споживчого кредитування, починаючи: - з 24 грудня 2023 року денна ставка має бути не більше 2,5%, - з 22 квітня 2024 року - денна ставка не більше 1,5%, - з 20 серпня 2024 року - денна ставка не більше 1%. Разом з тим, відповідач у відзиві на позовну заяву не наводить свій розрахунок процентів, не надає суду висновок судової бухгалтерської експертизи, як належний та допустимий доказ розміру процентів за користування кредитом. В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Таким чином, саме на відповідача на підставі принципу змагальності у цивільному судочинстві покладено обов`язок на спростування доводів позивача щодо порушення його прав.

Outcome: approved