Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська товарна біржа, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, у якому позивач просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 26625 від 20.11.1998, а саме квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , на Одеській товарній біржі і зареєстрований в «ОМБІ та РОН» 01.12.1998, про що в реєстрову книгу зроблений відповідний запис під № 70пр., стор. 79, реєстр 649. Позовна заява обґрунтована тим, що [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] , який доводився батьком сину позивачки [PERSON] , [INFO] . В інтересах малолітнього сина [PERSON] позивачка звернулась 25.05.2024 із заявою про прийняття спадщини та відкриття спадкової справи відносно майна загиблого батька. Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горда І.В. заведена спадкова справа № 14/2024. Серед переліку майбутнього спадкового майна невизначеним майном виявилась квартира [ADDRESS] , що набута спадкодавцем на підставі договору № 26625 купівлі-продажу від 20.11.1998, зареєстрованого на Одеській товарній біржі в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю під реєстраційним номером № 26625 від 20.11.1998. Вказаний договір у подальшому зареєстрований у Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 01.12.1998, про що в реєстрову книгу зроблений відповідний запис під № 70пр., стор. 79, реєстр 649. Листом від 06.09.20254 за вих. № 180/02-14 приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Горда І.В. повідомила про необхідність приведення зазначених правовстановлюючих документів на спадкове майно у відповідність до вимог законодавства України з метою подальшого отримання в інтересах малолітнього сина [PERSON] свідоцтва про права на спадщину на квартиру [ADDRESS] . Покупець [PERSON] повністю виконав умови договору, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володів об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу у судовому порядку недійсною не визнавалась, сторони домовились щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу. За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позовної заяви передані на розгляд судді Чорнусі Ю.В. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31.03.2025 позовну заяву залишено без руху, позивачу встановлений десятиденний строк з дня отримання копії ухвали про залишення позову без руху для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.07.2025 відкрите провадження у справі, справа призначений розгляд справи у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження на 03.09.2025. У підготовче засідання 03.09.2025, 18.11.2025 сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. У прохальній частині позовної заяви позивачка просить розглядати справу без виклику сторін. Відповідачі та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, про причини неявки суд не повідомили, заяв та клопотання не подавали. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18.11.2025 закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду по суті на 21.01.2026. У судове засідання 21.01.2026 учасники справи не з`явились, причини неявки суду не повідомили, заяви та клопотання не подавали, причини неявки суду не повідомили, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19) зазначив про те, що у разі, коли наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Оскільки судом вжито всіх заходів для забезпечення належного сповіщення відповідачів про судове засідання, однак відповідачі до суду не з`являлись, про причини неявки суду не повідомляли, не подали відзив, враховуючи, що розгляд справи відкладався неодноразово, суд дійшов висновку про необхідність розглядати справу по суті за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 26.01.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та на підставі ч. 1 ст. 244 ЦПК України відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 30.01.2026. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, вислухавши доводи учасників справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.2Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У відповідності до вимог ч. 1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3-4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст.78 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 4 Цивільного кодексу Української РСР, чинного станом на момент укладення договору купівлі-продажу сторонами (надалі ЦК Української РСР), цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Згідно з ч. 1 ст. 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду(ч. 1-2 ст. 42 ЦК Української РСР). Відповідно до ч. 1 ст. 45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Згідно з ч. 1-2 ст. 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 224 ЦК Української РСР). Згідно із частиною першої статті 128 ЦК Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. На час укладення спірного договору чинним був Закон України «Про товарну біржу». Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про товарну біржу», в редакції чинній станом на момент укладення договору купівлі-продажу сторонам (надалі Закон № 1956-XII) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону № 1956-ХІІ угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Отже, законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі. Суд встановив, що 20.11.1998 [PERSON] , яка діє від власного імені та від імені [PERSON] на підставі довіреності № 968542 серія ААО, [PERSON] , який діє від власного імені зі згоди матері [PERSON] , та [PERSON] , уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна № 26625 від 20.11.1998 про наступне: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є членами біржі зі статусом «Н», у подальшому продавці, продали, а [PERSON] , який є членом біржі зі статусом «Н», у подальшому покупець, купив квартиру, що має загальну площу 56,90 кв.м., корисну площу 56.2. кв.м., складається з двох кімнат житлової площі 42,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Згідно п. 3 договору купівлі-продажу нерухомого майна № 26625 від 20.11.1998, зазначена квартира належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі: 3/4 частини квартири [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у рівних долях - свідоцтво про право власності на житло, видане УЖКГ міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів, 20.06.1997, під № 7-11752, зареєстроване в ОМБТІ 09.07.1997, під реєстр № 649, на стор. 78, реєстр кн.70 пр; 1/4 частина квартири - [PERSON] , [PERSON] свідоцтво про право на спадщину по закону № 741595 серія ААО, засвідченого Першою Одеською державною нотаріальною конторою 11.11.1998 під реєстровим № 8-3990, зареєстроване в ОМБТІ 11.11.1998 в реєстр. Кн. 70 пр, на стор. 79, під реєстр № 649. У пункті 5 договору зазначено, що квартира продана за 8933,00 гривень, які отримані продавцями до підписання цього договору, і належить новому власнику: [PERSON] , на підставі ст. 9 ЖК України і законів України «Про товарну біржу», «Про власність». Пунктом 8 договору визначено, що на виконання ст. 227 Цивільного кодексу України цей договір підлягає реєстрації ва МБТІ міста Одеси на ім`я [PERSON] . У тексті містяться відомості про те, що цей договір зареєстрований на Одеській товарній біржі в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю», реєстраційний номер № 26625 від 20.11.1998. Особи, які підписали договір, встановлені, їх дієздатність та правоздатність, повноваження представника [PERSON] та належність майна, що відчужується, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] перевірені. сторін, що уклали договір, встановлені, приналежність майна визначена, а також повноваження представників перевірений, достовірність підписів посвідчується. Тобто, сторонами правочину були: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як продавці, та [PERSON] , як покупець. Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20). Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 300/808/19, від 07 грудня 2023 року у справі № 363/2300/20, від 13 грудня 2023 року у справі № 753/8710/21). У справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна з них (постанова Верховного Суду від 01 вересня 2021 року в справі № 570/1533/20).» Якщо заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків іншої особи, яка не залучена до участі у справі в якості відповідача, не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення. Без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року по справі № 752/3612/19 (провадження № 61-1129св20) вказано, що: «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача». Верховний суд у постанові від 26.03.2025 у справі № 208/6104/22 дійшов наступних висновків: «кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно (частина перша статті 50 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду заяви за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмет спору та підстави позову є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Схожі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц. Враховуючи, що договір купівлі-продажу нерухомого майна № 26625 від 20.11.1998, який позивач просить визнати дійсним, укладався між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як продавцями, та [PERSON] , як покупцем, у договорі містяться відомості про те, що на момент підписання договору [PERSON] була співвласником нерухомого майна, яке було предметом договору, вирішення цього спору безпосередньо впливає, в тому числі, на права та обов`язки [PERSON] , яка не була залучена до участі у справі та до якої не пред`явлені позовні вимоги. Позивач не заявляв клопотання про залучення [PERSON] до участі у справі у якості відповідача. Суд не має права вирішувати питання про залучення співвідповідача за власною ініціативою. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, у зв`язку із неналежним складом відповідачів у справі. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, відсутні підстави для стягнення судового збору з відповідача.

Outcome: dismissed