Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

у жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі - позивач) звернулось до суду з цим позовом, у якому, окрім основної вимоги також просило стягнути з [PERSON] (надалі - відповідач, Позичальник) судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15 травня 2021 року, в особистому кабінеті на офіційному вебсайті Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» (далі - ТОВ «МІЛОАН», Кредитодавець), [PERSON] подав Заявку на отримання кредиту № 4825644 (далі - Кредитний договір). Відповідно до умов Кредитного договору, до укладення Договору відповідач отримав проект кредитного Договору разом з додатками (в електронному вигляді в особистому кабінеті), ознайомився з усіма його умовами та Правилами, що розміщені на вебсайті Товариства та є невід`ємною частиною цього Договору. Правила надання фінансових кредитів Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» (далі - Правила) розміщені для ознайомлення на офіційному вебсайті Кредитодавця. ТОВ «МІЛОАН» направлено відповідачеві електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при веденні якого Позичальник підтверджує прийняття умов Кредитного Договору № 4825644 від 15 травня 2021 року. Таким чином, відповідач уклав Договір про споживчий кредит № 4825644 від 15 травня 2021 року з ТОВ «МІЛОАН» та на підставі платіжного доручення відповідачеві перераховані кредитні кошти на картковий рахунок у сумі 10 000,00 грн. Відповідачем не виконані належним чином кредитні зобов`язання, внаслідок чого 13 вересня 2021 року, згідно з умовами Договору відступлення прав вимоги № 07Т, ТОВ «МІЛОАН» відступлено право вимоги за Кредитним договором № 4825644 від 15 травня 2021 року на користь позивача, а ТОВ «Діджи Фінанс» набуто права вимоги. Сума боргу відповідача перед позивачем становить 44 750,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту становить 10000,00 грн; заборгованість за відсотками становить 33 750,00 грн; заборгованість за комісійними винагородами становить 1 000,00 грн. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість у вказаному розмірі, а також судові витрати. Постановленою суддею ухвалою від 13 жовтня 2025 року позовну заяву залишено без руху. Недоліки усунуті позивачем 16 жовтня 2025 року. Постановленою суддею ухвалою від 20 жовтня 2025 року прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву. 05 листопада 2025 року відповідачем подано відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач просить відмовити у задоволенні позову ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» про стягнення заборгованості за кредитним договором; врахувати його статус військовослужбовця та учасника бойових дій, як обставину, що має істотне значення для розгляду справи; витребувати у позивача оригінали документів, що підтверджують право вимоги, докази повідомлення відповідача про заміну кредитора; стягнути з позивача судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з поданням відзиву. В обґрунтування відзиву відповідач послався на те, що позивач не надав документів, які б беззаперечно підтверджували передачу йому права вимоги, а також те, що відповідач не отримував повідомлення про зміну кредитора, що робить вимоги позивача передчасними та необґрунтованими. Наголошує, що позивач не надав належного розрахунку заборгованості з підтвердженням первинними документами. Вказує, що з 2017 року по теперішній час він проходить військову службу у Збройних Силах України та має статус учасника бойових дій. Вказує, що на період служби діє мораторій на нарахування штрафних санкцій, а також передбачена можливість відстрочення виконання фінансових зобов`язань. Крім того кредитодавець не має права вимагати дострокового повернення кредиту або нараховувати пеню чи штрафи під час дії особливого періоду, якщо позичальник є військовослужбовцем. Посилається на можливе закінчення строку позовної давності. 13 листопада 2025 року представником позивача подано відповідь на відзив, у якій представник наголосив на правомірності позову. Вказав на укладення договору в електронній формі. Зазначив, що Договір про споживчий кредит № 4825644 від 15 травня 2021 року був поданий у складі матеріалів справи як PDF-файл у додатках до позовної заяви, завантаживши який та відкривши через програмне забезпечення, призначене для читання PDF-документів, зокрема Adobe Reader суд має можливість впевнитися у наявності електронного підпису та перевірити одноразовий ідентифікатор, який підтверджує автентичність документа. Щодо відступлення права вимоги вказує, що за п. 4.1. Договору факторингу № 07Т від 13 вересня 2021 року, право вимоги переходить від ТОВ «МІЛОАН» до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» в день підписання цього Договору. Наголошує, що доданий до позовної заяви Договір факторингу, зі сторінки 7, що починається словами «Додаток № 1 до Договору факторингу № 07Т від 13 вересня 2021 року Форма реєстру прав вимог» до сторінки 12 носить суто рекомендаційний характер, не становить у даному вигляді доказової бази, так як в своїй природі є бланками, які погоджені сторонами даного правочину. Витяг з реєстру боржників є належним доказом на підтвердження переходу права вимоги. Законодавство України не передбачає обов`язок нового кредитора мати письмове підтвердження відправлення чи отримання боржником повідомлення про відступлення права вимоги. Щодо видачі грошових коштів вказав на те, що на вказаний відповідачем номер карти були перераховані грошові кошти та первісний кредитор упевнився в реальності даних відповідача перед цим. Зазначає, що відповідно до п. 1.5.1. Кредитного договору, комісія за надання кредиту: 1 000,00 грн, яка нараховується за ставкою 10,00 відсотків від суми кредиту одноразово. Поряд з цим, згідно з п. 1.5.2. такого Кредитного договору, проценти за користування кредитом: 3 750,00 грн, які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Також згідно з п. 1.6. Кредитного договору, базова процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Вказує, що у період з 16 травня 2021 року до 14 червня 2021 року підлягають сплаті проценти у розмірі 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, що складає: 10 000,00 (сума кредиту) * 0,0125* 30 (днів) = 3 750,00 грн. (п. 1.5.2 Договору про споживчий кредит № 4825644 від 15 травня 2021 року); у період з 15 червня 2021 року по 13 серпня 2021 року підлягають сплаті проценти у розмірі 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, що складає: 10000,00 (сума кредиту)* 0,05 (5/100)* 60 (дні) = 30 000,00 грн; (п.п. 1.6, 2.3.1.2 Договору про споживчий кредит № 4825644 від 15 травня 2021 року). Заборгованість Позичальника за Договором про споживчий кредит № 4825644 від 15 травня 2021 року нарахована за період користування кредитом (з урахуванням пролонгації): 44 750,00 грн, у тому числі: заборгованість за тілом кредиту становить - 10 000,00 грн, заборгованість за відсотками становить - 33 750,00 грн, заборгованість за комісією становить - 1 000,00 грн, заборгованість за пенею становить - 0,00 грн. Щодо статусу відповідача представника позивача вказує, що з копії військового квитка серія [NUMBER] встановлено, що [PERSON] у період з 29 листопада 2017 року до 21 грудня 2021 року ніс військову службу на підставі підписаного контракту; з 05 травня 2022 року був призваний до лав Збройних сил України на підставі Указу Президента України №69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію». [PERSON] не був мобілізований до лав Збройних сил України на час укладення кредитного договору - 15 травня 2021 року, а підписав контракт. Вказав на те, що строк позовної давності не є пропущеним через Карантин на підставі коронавірусної хвороби (COVID-19), воєнний стан. Постановленою судом ухвалою від 27 січня 2026 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів на підтвердження факту отримання відповідачем коштів, через наявність інших поданих позивачем доказів на підтвердження обставин, які ці докази доводять. Відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про витребування оригіналів документів, що підтверджують право вимоги через відсутність належного обґрунтування відповідачем сумнівів у достовірності поданих позивачем копій, доказів повідомлення відповідача про заміну кредитора через їх неналежність для розгляду справи. В судовому засіданні 27 січня 2026 року досліджено електронний доказ: «Договір про споживчий кредит № 4825644.pdf». Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, у якому підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився. Подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, у якому заперечив проти позову повністю. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом установлено, що 15 травня 2021 року від імені [PERSON] , ідентифікаційний номер: [NUMBER] , номер мобільного телефону: [NUMBER] , документ, що посвідчує особу: Паспорт громадянина України [NUMBER] ; адреса реєстрації: [ADDRESS] ; адреса проживання: [ADDRESS] , місце роботи вказане - ЗСУ, Військова служба, подано Анкету-заяву про надання кредиту у сумі 10 000,00 грн на строк 30 днів з датою повернення 14 червня 2021 року /а.с.9/. 15 травня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит № 4825644 /а.с.17-18/, який надано суду в електронній формі, переведений судом в паперову копію /а.с.14-15/ та досліджено в судовому засіданні, який, згідно з інформацією про файл, підписано [PERSON] одноразовим ідентифікатором U13023. Час: 15.05.2021 23:19. Згідно з положеннями Договору: Кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим Договором, на строк визначений п.1.3. Договору надати Позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п.1.2. Договору (далі - кредит), а Позичальник зобов`язується повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п.1.4. Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором. Кредит надається з метою задоволення потреб Позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника. Типом кредиту є кредит (п.1.1.). Сума (загальний розмір) кредиту становить 10000.00 грн. у валюті: Українські гривні (п.1.2.). Кредит надається строком на 30 днів з 15.05.2021 (строк кредитування) (п.1.3.). Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 14.06.2021 (п.1.4.). Загальні витрати Позичальника за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат Позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії (без врахування суми (тіла) кредиту) складають 4750.00 грн. в грошовому виразі та 10,505.00 відсотків річних у процентному значенні (орієнтовна реальна річна процентна ставка), і включає в себе складові, визначені у п.п. 1.5.1-1.5.2 Договору. Орієнтовна загальна вартість кредиту для Позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат Позичальника за кредитом складає 14750.00 гривень. Загальні витрати Позичальника за кредитом, орієнтовна реальна річна процентна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту для Позичальника, а також строк кредиту розраховані виходячи з припущення, що Позичальник отримає кредитні кошти в день укладення цього договору, а строк кредитування залишиться не змінним та що Кредитодавець і Позичальник виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в цьому Договорі, зокрема Позичальник здійснить повне погашення заборгованості в термін, вказаний в п.1.4 Договору. Позичальник розуміє та погоджується, що наведені в цьому пункті показники не підлягають оновленню у випадку продовження Позичальником строку кредитування, часткового дострокового погашення заборгованості чи прострочення виконання ним зобов`язань (п.1.5). Комісія за надання кредиту: 1000.00 грн., яка нараховується за ставкою 10.00 відсотків від суми кредиту одноразово (п.1.5.1.). Проценти за користування кредитом: 3750.00 грн., які нараховуються за ставкою 1.25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (1.5.2.). Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п.1.6.). Тип процентної ставки за цим Договором: фіксована. Особливості нарахування процентів визначені п.п.2.2,.2.3 цього Договору (п.1.7.). Відповідно до розділу 2 Кредитного договору: п.2.1. Кредитні кошти надаються Позичальнику шляхом переказу на Картковий рахунок. п.2.2. Плата за кредитом: п.2.2.1. Позичальник сплачує Кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п 1.5.1.-1.5.2. Договору, в термін (дату) вказаний в п.1.4. У випадку якщо Позичальник продовжує строк кредитування вказаний в п.1.3 Договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою визначеною п.1.5.2. або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною п.1.6 Договору, в сумі та на умовах визначених п.2.3 Договору; п.2.2.2. Нарахування Кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених п.2.2.3 Договору; п.2.2.3. Проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п.1.6. цього Договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п.1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного п.1.3, запропонована Позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку встановлену п.1.6 Договору. Якщо визначена п.1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то після завершення первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах, проценти з дня продовження строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах, згідно п.2.3.1.2 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п.1.6. Договору. Стандартна (базова) процентна ставка не є підвищеною. Якщо розмір зобов`язань Позичальника зі сплати процентів протягом первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах є меншим ніж заборгованість зі сплати процентів за аналогічний строк кредитування, що продовжений на стандартних (базових) умовах, це означає, що протягом первісного строку кредитування та/або в період пролонгації на пільгових умовах Позичальнику була надана знижка, що дорівнює різниці між стандартною (базовою) ставкою встановленою п.1.6 та процентною ставкою визначеною п.1.5.2 Договору. Після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється. Розмір стандартної (базової) ставки не може бути збільшено Товариством без письмової (такої, що прирівнюється до письмової) згоди Позичальника. За п.2.3 Пролонгація строку кредитування: 2.3.1 Продовження вказаного в п.1.3 Договору строку кредитування може відбуватись на пільгових або стандартних (базових) умовах, наступним чином: 2.3.1.1. Пролонгація на пільгових умовах: Позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що Кредитодавцем надана така можливість Позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством (далі - Правила), що розміщені на вебсайті Товариства miloan.ua (далі Сайт Товариства) за посиланням https://miloan.гa/s/documents і є невід`ємною частиною цього Договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом Позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Можливі періоди продовження строку кредитування, максимальні ставки комісії за управління та обслуговування кредиту наведені у таблиці. Якщо Позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за ставкою визначеною п.1.5.2 Договору. 2.3.1.2. Пролонгація на стандартних (базових) умовах: Позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли Позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування Позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у Позичальника відсутня заборгованість перед Кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Якщо Позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п.1.6 Договору. У випадку, якщо Позичальник протягом періоду на який продовжено строк кредитування(пролонгації) на стандартних (базових) умовах вчинить дії для продовження строку кредитування на пільгових умовах, такі дії зупиняють строк пролонгації на стандартних (базових) умовах до моменту спливу строку пролонгації на пільгових умовах. Згідно з п. 6 Договору Кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний зокрема через сайт Товариства та\\або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Також, 15 травня 2021 року [PERSON] одноразовим ідентифікатором U1302, час: 15.05.2021 23:19, підписані додатки до Договору у виді Графіку платежів за договором про споживчий кредит № 4825644 та Паспорту споживчого кредиту № 4825644 /а.с.17/, які містять положення, ідентичні до вказаних у договорі щодо строків надання, погашення кредиту, розміру вартості кредиту, пролонгації та граничного строку автопролонгації. ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за Договором виконало у повному обсязі, перерахувавши 15 травня 2021 року на виконання договору № 4825644 [PERSON] на його картковий рахунок [NUMBER] грошові кошти в сумі 10 000,00 грн згідно з платіжним дорученням № 46313542 /а.с.24/. З відомостей про щоденні нарахування ТОВ «МІЛОАН» боржника [PERSON] убачається нарахування комісії за оформлення кредиту - 1 000,00 грн, надання кредиту - 10000,00 грн, нарахування в період з 16 травня 2021 року до 15 червня 2021 року процентів згідно з п.1.5.2 Договору по 125,00 грн щоденно; в період з 15 червня 2021 року до 13 серпня 2021 року процентів згідно з п.1.6 договору по 500,00 грн щоденно /а.с.12/. Заборгованість за тілом кредиту на 13 серпня 2021 року становила 10 000,00 грн, заборгованість по комісії 1000,00 грн, заборгованість по процентам 33 750,00 грн. 13 вересня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі - Кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі - Новий кредитор) укладено Договір відступлення прав вимоги № 07Т, відповідно до умов якого Кредитор передає (відступає) Новому кредиторові за плату, а Новий кредитор приймає належні Кредиторові права грошової вимоги (права вимоги) до Боржників за Кредитними договорами, вказаними у Реєстрі боржників, укладеними між Кредитором і Боржниками /а.с.17-18, 19/. 13 вересня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» затверджено Акт приймання-передачі Реєстру Прав вимог від 13 вересня 2021 року, за яким відступлено Новому кредитору права вимоги за реєстром прав вимоги від 13 вересня 2021 року /а.с.20/. У період з жовтня 2021 по лютий 2022 року позивачем оплачено за Договір відступлення права /а.с.29/. З наданого витягу з реєстру боржників до Договору відступлення прав вимоги № 07Т від 13 вересня 2021 року вбачається, що позивачеві передано право вимоги до [PERSON] за договором № 4825644 від 15 травня 2021 року в загальній сумі 44 750,00 грн, з якої: 10 000,00 грн заборгованості за тілом кредиту, 33 750,00 грн заборгованості за відсотками, 1 000,00 грн заборгованості за комісією /а.с.11/. Доказів того, що відповідач після відступлення позивачеві права грошової вимоги здійснив погашення кредитної заборгованості, як на рахунок первісного кредитора, так і на рахунки ТОВ «Діджи Фінанс» матеріали справи не містять. Вирішуючи спір, суд ураховує такі положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини. Щодо наявності у позивача права вимоги, то за п. 2 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України). Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Відтак, відсутні підстави для зобов`язання позивача надати докази повідомлення відповідача про відступлення права, з огляду на ненадання відповідачем доказів виконання зобов`язання первісному кредитору. Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Так, позивачем надано всі докази, що підтверджують відступлення та подальший перехід від Первісного кредитора до позивача прав вимоги за Кредитним договором, документи, що засвідчують право вимоги у виді кредитного договору та додатків, платіжного доручення про перерахування коштів. Умовами договору факторингу передбачено, що право вимоги переходить до нового кредитора з моменту підписання договору, обсяг вимог, що переходить підтверджується реєстром боржників. Відтак, посилання відповідача на ненадання позивачем доказів переходу права, як підставу для висновку про неналежність відповідача, з огляду на відсутність претензій у сторін договорів факторингу суд відхиляє, як безпідставне. З огляду на викладене, суд висновує, що позивач, як правонаступник кредитора у зобов`язанні, довів факт переходу до нього права вимоги до відповідача за спірним Кредитним договором та що доводи відповідача про неповажність позивача не підтверджені, а саме лише неповідомлення боржника про заміну кредитора не є підставою для висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмови у позові. При цьому, за ч. 2 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. За ч. 3 ст. 100 ЦПК України учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Згідно з ч. 6 ст. 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. На підтвердження переходу прав вимоги за Договором Факторингу позивачем надано Акт прийому передачі реєстру боржників та витяг з реєстру прав вимоги, укладені сторонами правочину, що засвідчені посадовою особою позивача, містять відбитки печаток сторін правочину та підписи посадових осіб. Сума вимог, що відступається відповідає сумі, вказаній в договорі. Відповідач не наводив обґрунтування сумнівів у невідповідності витягу оригіналу, а судом підстав для таких сумнівів не встановлено. За таких обставин суд відхиляє посилання відповідача про неналежність наданого витягу з реєстру прав вимоги, як доказу. Щодо укладення Кредитного договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно зі ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону). Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст. 12 цього Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Як убачається з Договору, він підписаний електронним підписом Позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, надісланого на телефонний номер відповідача, який співпадає з адресою, вказаною у заявці на укладання договору, паспорті споживчого кредиту та самому договорі. За ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Суду надано електронний примірник документу, який містить обов`язкові реквізити, у тому числі електронний підпис одноразовим ідентифікатором, відомості про таке підписання підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», відтак, з урахуванням установлених судом обставин справи та досліджених доказів, змісту самого договору, суд висновує про укладення між сторонами Кредитного договору, умови якого не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та за умовами якого Позичальник взяв на себе зобов`язання отримати кредит, повернути їх разом із процентами Кредитодавцю у встановлений договором строк. Позивачем зобов`язання з надання кредиту виконано у виді, передбаченому договором. Відтак, сукупність перевірених судом обставин вказують на укладання Кредитного договору в належній формі між Первісним кредитором та відповідачем, а посилання відповідача у відзиві на не підтвердження позивачем факту укладання договору, події перерахування коштів за договором відповідачеві, ідентифікації відповідача, як сторони спірного договору при його укладанні суд відхиляє. Щодо заборгованості з кредиту. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів (п. 1 ст. 11, ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний, як це передбачено ч. 1 ст. 527 ЦК України, виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Дослідивши матеріали справи, враховуючи встановлені обставини, перевіривши наданий розрахунок заборгованості вимогам логічності та арифметичної вірності, умовам договору, суд висновує, що позивачем за допомогою належних та допустимих доказів доведено факт невиконання відповідачем прийнятих на себе, відповідно до положень умов указаного Кредитного договору, зобов`язань перед ТОВ «Мілоан» та позивачем, як правонаступником кредитора у зобов`язанні, внаслідок чого наявні підстави для стягнення з відповідача суми заборгованості за тілом кредиту. Водночас, не є правомірними вимоги про стягнення з відповідача відсотків. Так згідно з п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі - Закон України) військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави. Як указано у висновках з питань застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 306/1157/15-ц згідно зі статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції. Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що сфера дії цього закону поширюється на: 1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та, правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронні органи), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей. Відповідно до Указу Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки та оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози та збереження територіальної цілісності України» на території Луганської та Донецької областей розпочато антитерористичну операцію. Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесено зміни до статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку доповнено пунктом 15 такого змісту: «військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються». Згідно з Законом України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року і триває на час розгляду справи. У висновках щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 554/10264/17 вказано, що: «Національний банк України у своєму листі від 02 вересня 2014 року №18-112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. Суди обох інстанцій не врахували наявні у справі докази, що підтверджують факт участі позивача у антитерористичній операції та не звернули увагу на наявність у нього статусу учасника бойових дій. Безпосередня участь [PERSON] у бойових діях, спрямованих на захист Батьківщини, під час дії в державі особливого періоду дає підстави для висновку, що на спірні правовідносини поширюється дія пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Аналогічний за змістом правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 306/1157/15-ц (провадження № 61-2525св18), від 30 травня 2018 року у справі № 521/12726/16-ц (провадження № 61-16144св18) та від 10 січня 2019 року у справі № 327/353/16-ц (провадження № 61-25229св18). Вказаний висновок в силу приписів частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, підстав відступити від якого колегія суддів не вбачає.». Як установлено з наданої відповідачем належним чином засвідченої копії військового квитка серії [NUMBER] , [PERSON] 29 листопада 2017 року на підставі контракту зарахований на військову службу та 21 грудня 2021 року на підставі Наказу ком. в/ч [NUMBER] звільнений в запас у зв`язку з закінченням строку контракту, 05 травня 2022 року мобілізований. За відомостями про проходження служби [PERSON] у період з 07 липня 2020 року по 21 грудня 2021 року проходив службу у в/ч [NUMBER] з ВОС 139543А «оператор протит. від.» з 20 січня 2020 року мав дозвіл на носіння закріпленої за ним зброї. Згідно з Наказом Міністерства Оборони України від 07 вересня 2020 року № 317 «Про затвердження переліків військово-облікових спеціальностей і штатних посад рядового, сержантського і старшинського складу і тарифних переліків посад вищезазначених військовослужбовців» ВОС 139 відноситься до загальновійськової спеціальності «2.4. Спеціальності артилерії». Пункт постійної дислокації [NUMBER] окрема механізована бригада (в/ч [NUMBER] ) знаходився у м. Сєвєродонецьк і [ADDRESS] . З посвідчення учасника бойових дій серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] 02 жовтня 2018 року отримав відповідний статус. Судом установлено, що спірний Кредитний договір укладений відповідачем з Первісним кредитором 15 травня 2021 року. До складу заборгованості позивачем внесено період нарахування процентів: 16 травня 2021 року - 13 серпня 2021 року, тобто період, у який відповідач проходив військову службу та перебував на території, яка знаходиться в безпосередній близькості до зони проведення АТО на території Луганської області, на суму 33750,00 грн. А тому, враховуючи положення вищевказаних Законів України, а також те, що відповідач є військовослужбовцем та у період отримання кредиту був військовослужбовцем (про що зазначив у Заяві при отриманні кредиту), у період нарахування процентів проходив військову службу, суд висновує про неправомірність нарахування позивачем відповідачеві процентів за вищевказаним Кредитним договором. Також суд зауважує, що неподання військовослужбовцем кредиторові доказів на підтвердження проходження військової служби не є підставою для стягнення з останнього процентів за Кредитним договором. Щодо посилань представника позивача на те, що Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачає звільнення від процентів лише мобілізованих позичальників та не розповсюджується на осіб, які проходять службу за контрактом, суд зазначає, що п. 15 ст. 14 вказаного Закону прямо вказує на звільнення від нарахування процентів інших військовослужбовців під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України. Відтак, вказане посилання суд відхиляє. Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд приходить висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з процентів за Кредитним договором від 15 травня 2021 року у розмірі 33 750,00 грн. Також, з огляду на надані суду матеріали, суд висновує, що не є правомірною вимога позивача про стягнення з відповідача комісії, виходячи з такого. Так, положенням п.1.5.1 Договору про споживчий кредит № 4825644 передбачена сплата клієнтом (відповідачем) комісії за надання кредиту - 1 000,00 грн. Однак, у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. У цій справі комісійна винагорода за надання кредиту відповідає загальним зобов`язанням кредитної установи та звичайній її діяльності, є обставиною укладення кредитного договору, оскільки без надання кредиту договір не вважався б укладеним з огляду на ст. 1046 ЦК України, з позовної заяви та наданих до неї документів не вбачається інших сум, включених до складу комісії, ніж за надання кредиту. Відтак положення про комісію є нікчемним. За таких обставин позивачем наданими доказами доведені порушення його права, як правонаступника кредитора у зобов`язанні та підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 10 000,00 грн, які складаються з заборгованості з тіла кредиту за Кредитним договором № 4825644 від 15 травня 2021 року, що складає 22,35 % від заявленої суми (44 750,00 грн). У решті позову належить відмовити. Щодо питання позовної давності, то відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, суд застосовує позовну давність за заявою відповідача. Згідно з законом від 30 березня 2020 року № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12, яким під час карантину строки, визначені, зокрема, ст. 257, 258 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. У п.12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в редакції закону № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину. Постановою КМУ від 11 березня 2020 року № 211 встановлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався. В останнє, Кабінет Міністрів України постановою від 23 грудня 2022 року № 1423 вніс зміни, зокрема, до Постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2». Вони передбачають, що продовжено термін дії карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню COVID-19 до 30 квітня 2023 року. За ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 3 ст. 264 ЦК України). Карантин на підставі коронавірусної хвороби (COVID-19) діяв на території України з 11 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на підставі відповідних постанов Кабінету Міністрів України без перерв. Крім цього, 17 березня 2022 року набув чинності Закон України від 15 березня 2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», відповідно до якого розділ 12 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України був доповнений п. 19, відповідно до якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Поряд з цим, Законом від 14 травня 2025 року № 4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» (далі - Закон № 4434) передбачено відновлення строків позовної давності. Закон № 4434 передбачає виключення з Цивільного кодексу України (далі - ЦКУ) пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення». Саме цей пункт передбачає зупинення перебігу позовної давності, передбаченої ЦКУ, на період дії воєнного стану. Закон № 4434 набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування. Закон опубліковано в офіційному виданні «Голос України» 03 червня 2025 року № 108. Тому, Закон набрав чинності 04 вересня 2025 року і саме з цієї дати відновлено обчислення строків позовної давності. Отже, хоча норми «Прикінцевих та перехідних положень» ЦКУ, якими призупинялися строки позовної давності на період карантину та воєнного стану, мають різні формулювання, але, фактично строки позовної давності за правочинами, які вчинені у період з 02 квітня 2020 року почали свій облік від 04 вересня 2025 року. Таким чином, строк позовної давності до правочину, вчиненого 15 травня 2021 року при зверненні з позовом 07 жовтня 2025 року позивачем не пропущено. Інші доводи та аргументи сторін, як самі по собі, так і у сукупності не є підставою для задоволення позовних вимог, чи відмови у їх задоволенні, а тому не приймаються судом до уваги та не аналізуються при ухваленні рішення. Крім того, у позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь судові витрати, які складаються, у тому числі, з витрат на правову допомогу, у розмірі 5 000,00 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Вирішуючи питання про відшкодування позивачеві судових витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду цієї справи, суд враховує вимоги статті 137 ЦПК України, котрими передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зауважила на тому, які докази, є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18 зроблено такий правовий висновок: «Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу адвоката, позивачем надано: акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом від 29 липня 2025 року /а.с.8/, детальний опис робіт (наданих послуг), згідно з яким надано послуги з правового аналізу та консультацій у розмірі 1 година, вартістю 1 000,00 грн, складання позовної заяви у розмірі 2 години на суму 3 000,00 грн, формування додатків та подання позовної заяви по 0,5 години на загальну суму 1 000,00 грн /а.с.13/, додаткову угоду № 4825644 від 29 липня 2025 року до Договору № 42649746 про надання правової допомоги від 05 травня 2025 року /а.с.23/, Договір № 42649746 про надання правової допомоги від 05 травня 2025 року /а.с.21-22/. Умови Договору № 42649746 про надання правової допомоги від 05 травня 2025 року містять положення, згідно з якими оплата за договором здійснюється не пізніше 3 днів з моменту отримання клієнтом рахунку (п.4.2), за результатами надання юридичної допомоги складається акт, що підписується сторонами (п.4.4), в акті сторони можуть визначити інший порядок оплати (п.4.6). В акті від 29 липня 2025 року про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом від 28 березня 2025 року вказано, що оплата професійної правничої допомоги здійснюється клієнтом у повному обсязі при підписанні відповідного акту. Однак, як установлено судом, позивачем до позовної заяви не надано належних та допустимих доказів на підтвердження сплати коштів на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн, зокрема, не надано відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого іншого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку, який би свідчив про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що позивач дійсно поніс витрати на правничу допомогу при підписанні акту. Заяви про застосування положень абз. 2 ч. 8 ст. 141 ЦПК України представником позивача не заявлено. Таким чином, суд висновує про відмову в стягненні з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у зв`язку з їх недоведеністю. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд виснував про задоволення позовних вимог частково, на загальну суму 22,35% від заявленого, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 541,41 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial