Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав її матір [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка народилася [INFO] у м. Норильськ Красноярського краю російської федерації і до 2012 року проживала разом з матір`ю [PERSON] , батьком [PERSON] та бабусею [PERSON] , яка займалася її вихованням і утриманням. У 2012 році разом з бабусею вона переїхала у місто Київ і з того часу батьки перестали цікавитися її життям, не приїжджали до неї, не брали участі у її вихованні та утриманні. З 2014 року батьки перестали виходити на зв`язок і як з`ясувалося пізніше батько позивачки помер, а мати зловживає алкогольними напоями, веде аморальний спосіб життя. Позивачка зазначає, що з 2014 року вона навчається у школі № 329 у м. Києві, однак у зв`язку з самоусуненням матері та відсутністю законного представника вона не може оформити паспорт та позбавлена можливості реалізувати свої права. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 листопада 2024 року справу передано на розгляд судді Якусику О.В. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07 жовтня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/23148/24 за правилами загального провадження, призначено справу до розгляду на 29 жовтня 2025 року; залучено до участі у справі як законного представника неповнолітньої [PERSON] представника Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації; залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації та зобов`язано Службу надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. 24 жовтня 2025 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про збільшення позовних вимог, в якій виклала у новій редакції позовну заяву і просила позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON] ; встановити піклування над неповнолітньою [PERSON] та призначити її піклувальником [PERSON] ; стягнути з [PERSON] аліменти користь піклувальника [PERSON] на утримання неповнолітньої [PERSON] у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви до суду та до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 29 жовтня 2025 року прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмету позову (збільшення позовних вимог), відкладено підготовче засідання на 02 грудня 2025 року, залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , Службу у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної державної адміністрації у м. Києві надати суду письмовий висновок щодо доцільності установлення піклування. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 02 грудня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 08 січня 2026 року. 29 грудня 2025 року [PERSON] подав до суду письмові пояснення. 08 січня 2026 року розгляд справи відкладено на 21 січня 2026 року. 13 січня 2026 року представник позивача адвокат Волинська В.В. подала заяву, у якій просила залишити без розгляду позовні вимоги в частині встановлення піклування над неповнолітньою [PERSON] , щодо призначення її піклувальником [PERSON] та стягнення з відповідача аліментів. У судовому засіданні позивач та законний представник позивача не заперечували проти задоволення цієї заяви. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Як визначено у частині першій статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Щодо особи, яка не є громадянином України і перебуває в Україні, або її майна, що знаходиться на території України, у разі потреби в інтересах опіки чи піклування можуть бути вжиті заходи для захисту прав та охорони майна відповідно до права України (частина п`ята статті 24 цього Закону). Згідно із статтею 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 67-1, 67-4 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. 21 жовтня 2006 року набрав чинності Закон, яким Україна приєдналася до Конвенції про юрисдикцію, право, застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, вчиненої 19 жовтня 1996 року в м. Гаазі (далі - Конвенція). Відповідно до статті 1 Конвенції її цілями, зокрема, є: a) визначити державу, органи якої мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини; b) визначити, яке право має застосовуватися такими органами при здійсненні їхньої юрисдикції; c) визначити право, що застосовується до батьківської відповідальності. Сфера застосування Конвенції охоплює питання приватного сімейного права, добробуту дітей (захисту дітей) та захисту майна дитини. У цій сфері норми Конвенції застосовуються в тому числі до батьківської відповідальності, а саме набуття, здійснення, припинення чи обмеження батьківської відповідальності, а також її делегування, як це визначено у статті 3 Конвенції. Для цілей цієї Конвенції термін «батьківська відповідальність» включає повноваження, що випливають з батьківських чи будь-яких аналогічних відносин, які визначають права, обов`язки та представництво стосовно особи чи майна дитини батьків, опікунів або інших законних представників. За загальним правилом, наведеним у статті 5 Конвенції, судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. З урахуванням статті 7, у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання. При цьому відповідно до статті 15 Конвенції під час здійснення своєї юрисдикції органи Договірних Держав застосовують своє національне право. Під органами Договірних держав маються на увазі суди, компетентні органи та служби у справах дітей, органи опіки та піклування, незалежно від їх назви, яким відповідно до законодавства їх держав, надано повноваження ухвалювати рішення з питань, на які поширює свою дію Конвенція. Враховуючи, що [PERSON] з 2012 року постійно проживає на території України, суд вважає, що він має юрисдикцію для розгляду вказаного позову з метою вжиття заходів, спрямованих на захист дитини, а застосованим правом є право України. Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] в м. Норильськ, Красноярського Краю, російської федерації, що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Від 16 травня 2017 року. Матір`ю неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , [INFO] , яка є громадянкою російської федерації та проживає за адресою: [ADDRESS] . У графі «батько» свідоцтва про народження дитини відомості відсутні. [PERSON] з народження і до 2012 року проживала разом з матір`ю [PERSON] , біологічним батьком [PERSON] та бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Як пояснила позивачка, її батьки не перебували в зареєстрованому шлюбі та зловживали спиртними напоями, а її вихованням та утриманням з самого народження фактично займалася баба [PERSON] . Оскільки, батьки дитини не цікавилися життям дитини, [PERSON] разом з онукою переїхали на постійне проживання на територію України, про що [PERSON] була надана нотаріально засвідчена заява на виїзд доньки [PERSON] до України. Неповнолітня дитина [PERSON] , 2008 р.н., проживає за адресою реєстрації [PERSON] , а саме [ADDRESS] . Матеріали справи свідчать, що спеціалістами Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації 10 листопада 2025 року було обстежено умови проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та складено акт, яким встановлено, що родина проживає в трикімнатній квартирі з усіма побутовими та комунальними зручностями, [PERSON] мешкає в окремій кімнаті, в квартирі створені умови для проживання, навчання, відпочинку та розвитку дитини. Відповідно до інформації, наданої ліцеєм № 329 «Логос» імені Георгія Гонгадзе Дарницького району м. Києва, [PERSON] , [INFO] , навчалася у вказаному ліцеї з 2015 року по 2024 рік. Баба дитини, [PERSON] , дійсно цікавилася у класного керівника та вчителів-предметників успіхами [PERSON] , перебувала постійно на зв?язку з класним керівником. Мати та батько не брали участь в освітньому процесі. Протягом навчальних років, вони жодного разу не цікавилися успішністю [PERSON] , не підтримували зв`язок з класним керівником, не відвідували батьківські зустрічі. 3 інформації, наданої Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дарницького району м. Києва», вбачається, що Лідія спостерігається лікарями-педіатрами Центру з 2015 року. [PERSON] отримує консультації на амбулаторному прийомі у лікаря-педіатра, з метою профілактичного огляду, лікування захворювань у супроводі баби [PERSON] , яка піклується про стан здоров`я онуки, виконує всі рекомендації лікарів. Згідно з довідкою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Урлівська» від 23 листопада 2024 року, [PERSON] , [INFO] , дійсно фактично з 2012 року проживає з бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Допитана як свідок [PERSON] пояснила, що вона я бабою [PERSON] по батьку, народилася у м. Кривий Ріг, через деякий час переїхали на Північ, де і народився син батько [PERSON] . В подальшому у її сина та [PERSON] , які не перебували у шлюбі, народилася дитина, і вони проживали всі разом. У 2012 році з дозволу матері дитини свідок з онукою переїхала до Києва, придбала квартиру, Ліда тут же ходила у садок та школу. У Київ батьки [PERSON] не приїжджали жодного разу, кошти на її утримання не надавали. Зазначила, що у 2020 році її син помер і з того часу будь-яке спілкування припинилося, однак від знайомих свідок чула, що матір [PERSON] позбавили батьківських прав щодо іншої її дитини. Свідку та [PERSON] в Україні допомагає двоюрідний брат свідка [PERSON] , інших родичів у них немає. Згідно з висновком від 26 листопада 2025 року № 101-10581 Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Як зазначила позивачка, з часу як вона з бабусею приїхали в Київ, мама та батько не цікавились її життям, не приїжджали до неї, не брали участь у її вихованні та утриманні, з 2014 року батьки перестали виходити на зв`язок і як з`ясувалось потім, її батько помер, а мама зловживає алкогольними напоями, веде аморальний спосіб життя. Метою її звернення з позовом є необхідність оформити документи (паспорт) після настання 16 років, зокрема, для продовження навчання, однак мама самоусунулась від своїх батьківських обов`язків, але її не було позбавлено батьківських прав щодо дитини, іншого законного представника вона не має, хоча фактично проживає з 3-х років з бабусею, яка весь цей час піклувалась про неї та фактично виконувала батьківські обов`язки разом зі своїм братом [PERSON] . Зазначила, що з країною походження її вже нічого не пов`язує, оскільки все своє свідоме життя вона проживає в України, має тут сталі соціальні зв`язки, друзів та родичів, територію України з 2012 року вона не покидала. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першоючетвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з частиною другою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші) є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ті ж самі принципи закріплені Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, пунктами 6, 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Оцінивши надані сторонами докази, висновок органу опіки і піклування, суд дійшов висновку, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не виявляє інтересу до дитини, не вчиняла дій, спрямованих на участь у вихованні дитини, а тому вимоги позивача про позбавлення відповідача батьківських прав є доведеними та такими, що ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню. При цьому суд вважає, що за встановлених обставин цієї справи позбавлення батьківських прав відповідача спрямовано на захист інтересів дитини та якнайкраще їм відповідатиме. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у сумі 1 211,20 грн.

Outcome: approved