Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

Представник позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - адвокат Драус О.О. звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , в якій просить встановити факт належності [PERSON] , який помер [INFO] , правовстановлюючих документів - свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок та заповіту, і визнати за [PERSON] , право власності на 2/5 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] , за [PERSON] право власності на 1/5 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] , що належить їй як члену колгоспного двору, за [PERSON] право власності на 2/5 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 28 листопада 2025 року відкрито провадження у вищевказаній справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 16 січня 2026 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду. Позивачі та представник позивачів у судове засідання не з`явилися, представник подала заяву, в якій просить розгляд позовної заяви проводити без їх участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, згідно з якою просить справу розглянути без його участі, позов визнає, не заперечує щодо задоволення позову. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі письмових заяв усіх сторін по справі, в зв`язку з відсутністю заперечень відповідача щодо позову, суд вважає за можливе прийняти рішення на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, в порядку, передбаченому ст. 223 ЦПК України. Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, встановив такі факти. [PERSON] помер [INFO] , що вбачається із копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 26 грудня 2022 року виконавчим комітетом Підволочиської селищної ради Тернопільської області. Згідно з заповітом, посвідченим старостою с. Богданівка Підволочиського району Тернопільської області 02 листопада 2020 року №1-20 від імені [PERSON] , прізвище заповідача не відповідає його прізвищу, зазначеному у свідоцтві про смерть. Оскільки спадкодавець помер, то виправити помилку у заповіті неможливо, а тому суд вважає, що позивачі обґрунтовано звернулися до суду із заявою про встановлення факту належності заповіту спадкодавцю, так як іншим шляхом цей факт встановити не можливо. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народилася [INFO] в сім`ї [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, воно видане у 1963 році [PERSON] для будівництва двокімнатного будинку в с. Богданівка на земельній ділянці площею 0,38 га. Крім того, з поданих документів вбачається, що зазначене у свідоцтві про право особистої власності на жилий будинок, яке видане 30 травня 1992 року на підставі рішення виконкому Богданівської сільської ради від 22 квітня 1992 р №3 прізвище спадкодавця [PERSON] , не відповідає прізвищу, зазначеному у свідоцтві про смерть [PERSON] , узв`язку з чим також виникла необхідність у встановленні факту належності правовстановлюючого документу. Відповідно до правил українського правопису 1960 та 1992 років апостроф ставиться перед «я» після губної приголосної «б». На думку суду, зазначене у згаданих документах прізвище [PERSON] цілком відповідало правилам правопису, тому могло бути так помилково записано відповідальними особами, разом з тим у свідоцтві про смерть, яке видано на підставі паспорта, це прізвище зазначено без апострофа. Без апострофа прізвище також і зазначено у свідоцтві про народження [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] . Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Аналізуючи у сукупності всі ці дані, суд приходить до висновку, що заповіт складено саме [PERSON] , та свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок належить [PERSON] , прізвище якого помилково було написане як « [PERSON] ». 19 вересня 2025 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області, Скібньовської Г.М., із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] , після смерті - [PERSON] , який помер [INFO] . У вчиненні нотаріальної дії позивачу відмовлено, у зв`язку із відсутністю належного правовстановлюючого документа спадкодавця на спадкове майно, через розбіжність у написанні прізвища, про що надано роз`яснення про відмову у вчиненні нотаріальної дії №34/01-16 від 19 вересня 2025 року. Відповідно до свідоцтва на право особистої власності від 30 травня 1992 року, виданого на підставі рішення виконкому Богданівської сільської ради від 22 квітня 1992 р №3, житловий будинок по [ADDRESS] , належить колгоспному двору, що складається з 6 членів, головою якого є [PERSON] . Як вбачається із архівної довідки, виданої архівним відділом Тернопільської області №803 від 15 вересня 2025 року, по документах архівного фонду «Богданівська сільська рада» у погосподарських книгах села Богданівка станом на 1992 рік значить домогосподарство [PERSON] - голова господарства, разом із ним проживала: [PERSON] - дочка, [PERSON] - зять, [PERSON] - внучка, [PERSON] - внук. Крім того, як вбачається із архівних довідок, виданих архівним відділом Тернопільської області №804 від 15 вересня 2025 року, та №601 від 26.06.2025 року, по документах архівного фонду «Богданівська сільська рада» у погосподарських книгах села Богданівка станом на 1990 -1991 роки значить домогосподарство [PERSON] - голова господарства, разом із ним проживала: [PERSON] - дочка, [PERSON] - зять, [PERSON] - внучка, [PERSON] - внук та [PERSON] - син, який вибув на навчання. Із довідки №20 від 12.09.2025 р. виданої БТІ Підволочиського району, вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] та записано в реєстрову книгу 01 № запису 119. 03 жовтня 2025 року ТОВ «МБТІ» м. Тернопіль виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , із зазначенням технічних характеристик будинку, зокрема, загальна площа - 112,5 м.кв, житлова площа - 64,0 м.кв. [PERSON] 02 листопада 2020 року склав заповіт, який зареєстровано в реєстрі за №1-20 та посвідчено старостою с. Богданівка Підволочиського району Тернопільської області. У вказаному заповіті [PERSON] на випадок його смерті зробив заповітне розпорядження, згідно із яким земельні ділянки згідно Державних актів заповів [PERSON] , а все інше майно, де б воно не було і з чого б не складалось заповів 1/4 частку [PERSON] , [INFO] , 3/4 частки - [PERSON] , [INFO] [PERSON] від прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] відмовилася в установленому законом порядку, що підтверджується заявою №82 від 10 червня 2023 р., поданою приватному нотаріусу Тернопільського районного нотаріального округу. Виходячи з інформації, що міститься в архівних довідках, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належало по 1/5 частці (кожному) будинковолодіння по [ADDRESS] як таким, що правомірно набули майнових прав і не втратили право на свою частку у майні колгоспного двору. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 19 січня 2015 р виконавчим комітетом Богданівської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області. Спадкоємцем щодо майна померлої є її чоловік [PERSON] , який спадщину прийняв, на частину спадкового майна отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 06 вересня 2018 р, а саме на земельну ділянку площею 2,0755га. [PERSON] , інформація про якого зазначена у архівні довідці станом на 1990 рік, як такого що вибув на навчання, та який, що входить у рахунок 6 членів двору згідно Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок - втратив право на частку у колгоспному дворі, так як будучи працездатним не менше трьох років поспіль до 1991 року не брав участі у веденні спільного господарства двору та його відсутність не була пов`язана із часом перебування на строковій військовій службі. Відповідно до ст. 120 ЦК Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року, який діяв на момент виникнення правовідносин (далі ЦК УРСР), майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності, а згідно ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Пленум Верховного Суду України у п. а) ч. 6 постанови №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснює, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена колгоспного двору визначається з рівності часток всіх його членів. Таким чином, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належало по 1/5 частці житлового будинку [ADDRESS] . Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 7 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах права приватної власності», судам слід враховувати, що відповідно до ст. 55 Закону «Про власність» громадянин не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна як це передбачає ст. 392 ЦК України може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З приписів ч. 1 ст. 5 ЦПК України вбачається, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. При цьому, відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV рішення суду, що набрало законної сили є однією з підстав для реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Зважаючи на викладене та враховуючи, що позивач не має можливості реалізувати свої спадкові права в нотаріальному порядку, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на належне спадкодавцю майно, тому позивач змушений звертатися в суд за захистом своїх невизнаних прав. Таким чином, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки зазначені позивачами обставини унеможливлюють іншим способом захистити їх права та інтереси, тому слід визнати за [PERSON] право власності на 2/5 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] , з яких 1/5 частка в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , та 1/5 частка належить йому як члену колгоспного двору, за [PERSON] , право власності на 1/5 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] , що належить їй як члену колгоспного двору, за [PERSON] , право власності на 2/5 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] , з яких 1/5 частка в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та 1/5 частка належить йому як члену колгоспного двору. Щодо клопотання позивача про повернення зайво сплаченого судового збору, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 6, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, враховуючи клопотання про повернення сплаченого судового збору позивачем [PERSON] , інвалідом 2 групи, який звільнений від сплати судового збору, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір » сплачену суму судового збору у розмірі 1211,20 грн необхідно повернути. Та, крім того, у зв`язку з наведеним вище, із відповідача на користь держави необхідно стягнути 121,20 грн судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved