Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати частково недійсними договори від 6.04.2021 купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, на якій розташований цей будинок, в частині визнання цього майна особистою власністю [PERSON] , а також просить визнати цей будинок та земельну ділянку спільною сумісною власністю подружжя відповідачів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 12.02.2021, тобто за півтора місяці до укладення цих договорів чоловік [PERSON] . [PERSON] позичив у позивача 10 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 31.12.2021, проте їх добровільно не повернув, у зв`язку із чим позивач був змушений звернутись з цього приводу до суду. Рішенням суду від 18.12.2023 позовні вимоги позивача як позичальника задоволені повністю, вирішено стягнути з [PERSON] 12 733 долари США боргу за позикою. При виконанні судового рішення було з`ясовано, що у [PERSON] відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення. Позивач вважає, що отримані в позику від позивача кошти в розмірі 10 000 доларів США [PERSON] використав для придбання вказаних житлового будинку та земельної ділянки як спільного майна подружжя, однак їх купівля-продаж були оформлені на жінку позичальника саме з метою неможливості звернення стягнення на це майно за вимогами позивача. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з мотивів і підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, зазначивши, що його дружина придбала будинок із земельною ділянкою за власні кошти, які вона отримала відпродажу квартири, він, [PERSON] , коштів для придбання цього майна дружині не надавав, а тому не претендує на нього як на спільну сумісну власність. Від відповідачки [PERSON] до суду надійшла письмова заява, в якій вона зазначила, що 6.04.2021 вона за 481 000 грн. продала власну квартиру у м. Житомирі, подаровану їй у 2012 році, і на отримані від продажу кошти в той же день придбала будинок із земельною ділянкою в [ADDRESS] за 470 000 грн. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. 12.02.2021 [PERSON] позичив [PERSON] 10 000 доларів США зі строком повернення 31.12.2021. Ця обставина встановлена рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 18.12.2023 у справі № 278/5134/23 (а.с. 8-9), яке набрало законної сили, і в силу ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) доказуванню в цій справі не підлягає. 6.04.2021 [PERSON] (дружина [PERSON] , т. 1 а.с. 27-30, 96) продала квартиру у м. Житомирі, яка належала їй на праві особистої власності, за 481 000 грн., які вона отримала від покупця до підписання цієї угоди (п. 2.1 договору купівлі-продажу, а.с. 98-99). У цей же день [PERSON] за двома договорами купівлі-продажу придбала у [PERSON] в особисту власність (як зазначено в договорах купівлі-продажу) житловий будинок [ADDRESS] за 400 000 грн. та земельну ділянку під ним вартістю 70 000 грн. (а.с. 16-23). Вищезазначеним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 18.12.2023 ухвалено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 12 733 долари США боргу за позикою. 2.02.2024 відкрито виконавче провадження по виконанню цього судового рішення, на майно боржника [PERSON] накладено арешт (а.с. 11-15). Позивач вважає, що позичені у нього [PERSON] кошти були використані для придбання вищевказаних будинку та земельної ділянки, проте їхнє придбання було оформлене на дружину боржника з метою уникнення звернення стягнення на це майно за вимогою позивача як кредитора за договором позики. Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України, далі ЦК) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору (постанова Верховного Суду від 07.10.2020 в справі № 755/17944/18, п. 10.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20). За ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч. 3 ст. 61 СК якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом із цим, згідно із п. 3 ч. 1 ст. 57 СК майно, набуте особою, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. За ч. 7 цієї статті якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Статтею 204 ЦК встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно із якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Системне тлумачення цих норм дозволяє дійти висновку про те, що у справах щодо визнання правочину недійсним обов`язок доказування обставин, які є підставою його недійсності, покладається саме на позивача. Проте позивачем не доведено, що [PERSON] при придбанні вищезазначених житлового будинку та земельної ділянки були використані кошти її чоловіка [PERSON] , це є лише припущення позивача, засновані на тому, що придбання майна дружною боржника відбулось невдовзі після взяття ним позики у позивача, а також на відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення за вимогами позивача як кредитора. Навпаки, надані відповідачкою докази свідчать про те, що нею в день придбання будинку та земельної ділянки було продано особисте майно квартиру у м. Житомирі, вартість якої перевищує вартість придбаного майна, що підтверджує пояснення відповідачів про те, що зазначені будинок та земельна ділянка придбані відповідачкою за особисті кошти і в силу п. 3 ч. 1 ст. 57 СК є її особистою приватною власністю. Викладене спростовує доводи позивача, у зв`язку з чим його позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того позивач просив суд постановити окрему ухвалу з вимогою до Житомирського РУП-1 ГУНП в Житомирській області щодо порушення законодавства, яке може містити ознаки кримінального правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 262 ЦПК суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Оскільки судом при розгляді цього спору порушень законодавства, які б потребували реагування з боку суду, не виявлено, підстав для постановлення окремої ухвали не вбачається. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed