Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

У грудні 2025 року [PERSON] , в інтересах якої діє представниця адвокатка Гренджа В. Ю., звернувся до суду з позовом до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. Позов обґрунтував тим, що [INFO] померла [PERSON] , 1935 року народження, що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] . Померла [PERSON] доводилася йому матір`ю. Родинні відносини між ним та померлою [PERSON] стверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] . До спадкового майна померлої [PERSON] входить житловий будинок [ADDRESS] , який побудований у 1970 році, свідоцтво на право власності на цей житловий будинок селищною радою не видавалось, земельна ділянка неприватизована і державний акт на таку відсутній, що підтверджується довідкою КП «Міжгірське БТІ» за № 191 від 24.07.2025. Зазначав, що на час смерті [PERSON] , яка була постійною мешканкою [ADDRESS] , разом із нею постійно ніхто не проживав та не був зареєстрований, про що свідчить довідка виконкому Міжгірської селищної ради Закарпатської області від 03.11.2009 року № 5315. На випадок своєї смерті його матір [PERSON] склала нотаріально посвідчений заповіт, згідно з яким розпорядилася після її смерті все належне їй майно, яке на день смерті буде належати їй і на яке по закону вона буде мати право, передати йому [PERSON] . Цей заповіт за реєстровим № 1863 є незмінений та нескасований. Покликався і на те, що він прийняв спадщину за заповітом до майна померлої матері [PERSON] шляхом подання заяви про прийняття спадщини в установлений законом строк. Ніхто інший із заявами про прийняття чи відмову від прийняття спадщини не звертався. На підставі його заяви державною нотаріускою Міжгірської державної нотконтори Дунаєвою О. І. було заведено 12.10.2019 спадкову справу за № 157/2009 до майна померлої [INFO] [PERSON] , що підтверджується змістом постанови нотаріуса та витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкової справи за № 21789215 від 12.10.2009. Спадкоємців на обов`язкову спадщину до майна померлої [PERSON] немає, чоловік [PERSON] - [PERSON] , 1931 р. н., помер ще [INFO] , що стверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] . Незважаючи на те, що спадкове майно померлої матері [PERSON] не є спірним, 26.11.2025 державна нотаріуска Міжгірської державної нотаріальної контори Дунаєва О. І. постановою відмовила в учиненні нотаріальної дії щодо видачі йому свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, а саме на зазначений вище житловий будинок, оскільки на нього відсутні оригінали правоустановчих документів та відсутня інформація в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо цього нерухомого майна. Посилаючись на наведені вище обставини просив суд визнати за ним у порядку спадкування за заповітом до майна померлої [INFO] матері [PERSON] , 1935 р. н., право власності на житловий будинок садибного типу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16 грудня 2025 року відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.32,33). Своїм правом подати відзив на позовну заяву [PERSON] відповідач Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області не скористалася. Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 14 січня 2026 року закрито підготовче провадження в цій справі та призначення її до судового розгляду по суті (а.с.43,44). У судове засідання позивач [PERSON] та його представниця адвокатка Гренджа В. Ю. не з`явилися, хоча про дату, час та місце його проведення були належним чином повідомлені. Водночас представницею позивача [PERSON] адвокаткою Гренджою В. Ю. подано до суду 13.01.2026 та 28.01.2026 заяви, в яких вона просила розглянути цю справу без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити (а.с.41,52). Представниця відповідача Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області Бонкало В. В. у судове засідання також не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання була належним чином повідомлена, проте подала до суду 05.01.2026 та 15.01.2026 заяви, в яких зазначила, що Міжгірська селищна рада заперечень щодо задоволення позову не має, а також просила розглянути дану справу без її участі за наявними у справі матеріалами (а.с.37,38,48,49). За положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності сторін за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке. Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 28.08.1963, батьками позивача [PERSON] , [INFO] , були [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Зі свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 17.07.1955 видно, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували між собою шлюб 17 липня 1955 року, внаслідок чого дружина змінила свої прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.7). Як видно зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим відділом РАЦС Міжгірського районного управління юстиції Закарпатської області від 07.05.1999 за актовим записом № 44, [PERSON] /чоловік [PERSON] / помер [INFO] (а.с.8). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] , виданим відділом РАЦС Міжгірського районного управління юстиції Закарпатської області від 02.06.2009 за актовим записом № 74 (а.с.10). Також як убачається з матеріалів справи [PERSON] за життя склала заповіт, який посвідчений 1 жовтня 2004 року державним нотаріусом Міжгірської державної нотаріальної контори Шкелебей Л. В., зареєстрованого у реєстрі за № 1863, відповідно до якого [PERSON] на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження, а саме все своє майно, яке буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилось та із чого б не складалося, заповіла [PERSON] /позивачу/, [INFO] (а.с.9). Як убачається з витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 21789215 від 12.10.2009, зареєстровано спадкову справу за померлою [INFO] [PERSON] (а.с.11). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договору) за № 83352669 від 22.11.2025 видно, про чинність заповіту від 01.10.2004 заповідачки [PERSON] (а.с.12). Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договору) за № 83917507 від 20.01.2026, то інформація про заповіти/спадкові договори складених [PERSON] у Спадковому реєстрі є відсутня (а.с.54). З інформаційної довідки (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за № 83917502 від 20.01.2026 видно, що у Спадковому реєстрі інформація щодо спадкових справ та виданих на їх підставі свідоцтва про право на спадщину до майна померлого [INFO] [PERSON] є відсутньою (а.с.55). Із довідки виконкому Міжгірської селищної ради від 03.11.2009 № 5319 слідує, що у будинку [ADDRESS] ?я проживала [PERSON] та на день її смерті [INFO] у цьому будинку ніхто інший не проживав і не був зареєстрований (а.с.13). Згідно з довідкою виконкому Міжгірської селищної ради від 19.01.2026 № 16-08/75, у будинку [ADDRESS] ?я проживав [PERSON] , який був постійним мешканцем цього будинку і на день його смерті [INFO] в даному будинку разом із ним проживала його дружина [PERSON] , яка померла [INFO] , ніхто інший не проживав (а.с.53). Як видно з довідки виконкому Міжгірської селищної ради від 27.01.2026 № 16-08/161, житловий будинок [ADDRESS] ?я був збудований у 1970 році та належав померлому [PERSON] , який помер [INFO] , та померлій [PERSON] , яка померла [INFO] . Цей будинок розташований на земельній ділянці орієнтовною площею 0,0668 га (а.с.63). Відповідно до довідки КП «Міжігрське БТІ» за № 191 від 24.07.2025, станом на 31.12.2012 право власності на будинок [ADDRESS] не зареєстровано (а.с.14). Відповідно до технічного паспорту від 03.07.2025 на житловий будинок садибного типу, розташованого за адресою: [ADDRESS] , то цей будинок збудовано в 1970 році і він має загальну площу 81,04 кв. м (а.с.15-19). Рішенням виконкому Міжгірської селищної ради від 20.06.1963 № 57 [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 668 кв. м під будівництво нового житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.56). 19 січня 1964 року між [PERSON] та секретарем Міжгірської селищної ради укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності по [ADDRESS] (а.с.61,62). Постановою державної нотаріуски Міжгірської державної нотаріальної контори Дунаєвої О. І. за вих. № 205/02-31 від 26.11.2025 відмовлено у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом до майна померлої [PERSON] на житловий будинок садибного типу, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з підстав відсутності правоустановчих документів та відсутності інформації в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо зазначеного житлового будинку. Також нотаріускою встановлено, що [PERSON] спадщину прийняв шляхом подання заяви про її прийняття в установлений законом строк, ніхто інший із заявами про прийняття чи відмову від прийняття спадщини не звертався (а.с.25). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст. 1217 ЦК Україна передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до приписів ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). Частиною першою ст. 1221 ЦК України регламентовано, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Як кореспондує ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 5 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Положеннями ч. 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до підпунктів 4.14, 4.16, 4.17, 4.18, 4.21 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відмова нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини та його право в такому випадку підлягає судовому захисту. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом у погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші ст. 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII). Отже, з огляду на наведене вище суд доходить висновку, що позивач довів поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв?язку між собою достатніми доказами свої вимоги, а відтак позов підлягає до задоволення повністю. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved