Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

Заявник звернулася в суд із заявою про продовження обмежувального припису відносно [PERSON] , строком на шість місяців, встановленого рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 31.07.2025 року у справі №463/6992/25, просить визначити заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] та покласти на останнього відповідні обов`язки, зокрема: - заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання із постраждалими особами, [PERSON] , а також [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] ; - заборонити [PERSON] наближатись до постраждалих осіб, [PERSON] , а також [PERSON] , [INFO] , на відстань менше 300 метрів до місця їх проживання, за адресою: [ADDRESS] , а також місця роботи [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . -заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами, [PERSON] , а також [PERSON] , [INFO] або контактувати з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Заяву мотивує тим, що 31.07.2025 року Личаківським районним судом м.Львова винесено рішення суду, згідно з яким суд задовольнив її заяву та видав обмежувальний припис відносно заінтересованої особи, [PERSON] , строком на шість місяців, а саме: заборонив [PERSON] перебувати в місці спільного проживання з постраждалими особами [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 місяців; заборонив [PERSON] наближатися на відстань менше 300 м до місця проживання постраждалих осіб [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та до місця роботи постраждалої особи [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 місяців; заборонив [PERSON] вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами [PERSON] та [PERSON] , контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб, строком на 6 місяців. Термін дії обмежувального припису спливає 31.01.2026 року. Заявник звернулася до суду із заявою про застосування обмежувального припису відносно заінтересованої особи, [PERSON] , оскільки протягом 20 років їхнього спільного життя останній вчиняв відносно неї фізичне, психологічне, економічне та сексуальне насильство. Заявник стверджує, що заінтересована особа зловживав алкогольними напоями, практично завжди перебував в стані сп`яніння, внаслідок чого ставав особливо агресивним та небезпечним. Неодноразово застосовував щодо неї фізичну силу, двічі ламав їй ніс, спричинив забій нирок, систематично завдавав ударів по обличчю. Разом з тим, зазначає, що [PERSON] не раз застосовував до неї сексуальне насильство. В присутності спільного сина, який є особою з інвалідністю II групи з дитинства, заінтересована особа, постійно принижував її, вживав нецензурну лексику, погрожував та залякував. Вони із сином перебували у постійному страху, напрузі та психоемоційному виснаженні. Існують підстави вважати, що [PERSON] не змінив своєї поведінки, враховуючи його схильність до вживання алкоголю, мстивість, злопам`ятність, існує критично високий ризик повторного вчинення насильства по відношенню до неї зі сторони [PERSON] . Разом з тим, заявник підкреслює увагу суду на тому, що до винесення судом обмежувального припису її колишній чоловік проживав разом із нею та їхнім спільним сином та працював у гаражі у сусіда виконуючи роботи пов`язані із ремонтом автомобілів. У разі припинення дії обмежувального припису існує загроза, що [PERSON] знову почне працювати поруч із її місцем проживання, почне продовжувати зловживати алкогольними напоями та продовжуватиме вчиняти відносно неї насильство. Заявниця зазначила, що наслідки різних форм насильства з боку її колишнього чоловіка залишили тяжкий слід на її психічному та психоемоційному стані її сина, вона продовжує відвідувати психолога, аби позбутися хронічного стресу та психоемоційного виснаження. 25.01.2026 року під час перебування на роздоріжжі вул.Дорога Кривчицька та вул.Прогулкова у м.Львові, що не далеко від її місця проживання, повз неї автомобілем проїхав [PERSON] , що викликало не аби який страх за власне життя та відчуття небезпеки. Враховуючи наведене, вважаю, що ризик продовження вчинення домашнього насильства не зник, а навпаки залишається високим. А тому з метою захисту своїх порушених прав заявник в порядку положень ст.350-7 ЦПК України та Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" звернулася до суду з відповідною заявою, яку просить задовольнити та продовжити обмежувальний припис відносно [PERSON] строком на 6 місяців. Ухвалою судді Личаківського районного суду м.Львова від 26.01.2026 року заяву прийнято до розгляду, а провадження по справі відкрито. Призначено судове засідання з повідомленням (викликом) осіб. Заявник в судовому засіданні подану заяву та заявлені в такій вимоги підтримала та просила таку задовольнити. Крім того, заявник в судовому засіданні пояснила, що заінтересована особа [PERSON] її колишнім чоловіком, який систематично вчиняв по відношенню до неї фізичне, психологічне, економічне та сексуальне насильство. Постійно принижував її, вживав нецензурну лексику, залякував та погрожував фізичною розправою та смертю у присутності сина, який є особою з інвалідністю II групи з дитинства, що спровокувало хронічний стрес та психоемоційне виснаження заявниці, яка по сьогоднішній день змушена відвідувати психолога, задля того щоб позбутися відчуття тривоги, стресу та постійного хвилювання за свою безпеку та життя загалом. Разом з тим, зазначила, що 25.01.2026 року близько 13:00 год. побачила свого колишнього чоловіка, який автомобілем рухався недалеко від її місця проживання, проїхавши повз неї останній розвернув автомобіль і зупинився, що викликало у неї страх та обґрунтоване відчуття небезпеки за своє життя та здоров`я. У зв`язку із вищенаведеним заявник звернулася до Львівського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області із заявою про порушення обмежувального припису [PERSON] . Заінтересована особа [PERSON] та його представник адвокат Торопчин О.Д. в судовому засіданні проти заяви заперечили та просили в задоволенні такої відмовити. [PERSON] зазначив, що алкогольними напоями не зловживає, обмежувальний припис не порушував, до заявниці не наближався, з останньою не контактував. Разом з тим, зазначив, що 25.01.2026 року автомобілем не керував та за вказаною заявником адресою не перебував. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що вона є хорошою знайомою заявниці та з її слів їй відомо, що остання потерпала від фізичного та морального насильства зі сторони свого колишнього чоловіка. У [PERSON] по сьогоднішній день присутній постійний страх та переживання, що заінтересована особа буде продовжувати вчиняти щодо неї насильство, погрози та залякування. Разом з тим, зазначила, що на початку січня цього року особисто бачила [PERSON] біля школи № 70 та магазину «Рукавичка», що знаходиться неподалік від місця проживання заявниці. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що він є сусідом заявниці, який на подвір`ї власного будинку має гараж у якому вони разом із [PERSON] ремонтували автомобілі. Додатково зазначив, що не маючи власного автомобіля періодично користувався автомобілем [PERSON] , натомість надав дозвіл на проживання останнього у своєму будинку. Зауважив, що інколи з [PERSON] вони могли разом посидіти по-сусідськи, випити, однак дані випадки мали поодинокий характер, вказав що сімейне життя між [PERSON] та [PERSON] не ладилось вже давно, впродовж років вони жили «як кіт з псом». Заслухавши пояснення заявника, заінтересованої особи та його представника та свідків, оглянувши матеріали справи та додані до неї письмові документи, постановляючи рішення відповідно до ст.ст.265,350-6 ЦПК України, суд вважає, що заяву слід задовольнити частково виходячи з наступних підстав. Главою 13 ЦПК України закріплено процесуальні особливості розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису, тобто застосування до кривдника одного чи декількох заходів тимчасового обмеження його прав або покладення на нього обов`язків у зв`язку із доведеністю вчиненого відносно постраждалої особи насильства: домашнього чи за ознакою статі (ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Спеціальними законами, які здійснюють регламентацію вказаної сфери суспільних відносин згідно положень ст.350-2 ЦПК України є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" та Закон України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків". Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07.12.2017 №2229-VIII домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Згідно з положеннями п.4 ч.2 ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб, зокрема, мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя). Положеннями ст.21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на: дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі N 756/3859/19 (провадження N 61-11564св19) зроблено висновок, що "враховуючи положення Закону N 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях". Згідно із ч.3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Виходячи зі змісту вказаних норм, суди під час розгляду такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав стосовно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві (постанова Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (касаційне провадження № 61-19328св18). Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Відповідно до ч. ч. 1,2 ст.350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. Згідно з ст. 350-7 ЦПК України, за заявою осіб, визначених статтею 350-2 ЦПК України, обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого рішенням суду, згідно з частиною другою статті 350-6 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 31.07.2025 у справі № 463/6992/25 заяву [PERSON] , заінтересована особа [PERSON] про видачу обмежувального припису задоволено: видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] та встановити такий захід тимчасового обмеження прав [PERSON] строком на шість місяців, а саме: 1) заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання з постраждалими особами [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 місяців; 2) заборонити [PERSON] наближатися на відстань менше 300 м до місця проживання постраждалих осіб [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та до місця роботи постраждалої особи [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 місяців; 3) заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами [PERSON] та [PERSON] , контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб, строком на 6 місяців. Не зважаючи на те, що відносно [PERSON] був виданий обмежувальний припис, обґрунтовані ризики вчинення ним домашнього насильства психологічного та фізичного характеру щодо заявниці продовжують існувати, зважаючи на те, що заінтересована особа в судовому засіданні не визнав своєї провини, що ним вчинялось насильство відносно [PERSON] , останній добровільно не пройшов програми кривдника, задля зміни насильницької поведінки, формування соціально прийнятних норм, формування відповідального ставлення до власної поведінки та її наслідків для себе та оточуючих; розвитку навичок щодо до конструктивного безконфліктного спілкування, ефективної та ненасильницької комунікації; розвитку здатності виявляти, аналізувати та усвідомлювати свої негативні думки, когнітивні фільтри, помилки, емоції, керувати ними, розуміти їх наслідки. За таких обставин суд прийшов до переконання, що існує виправданий ризик продовження вчинення [PERSON] різних форм насильства щодо [PERSON] та наявні підстави для продовження обмежувального припису. При визначенні строку продовження обмежувального припису суд враховує обставини, які стали підставою для видачі обмежувального припису, кількість та вагомість встановлених та доведених ризиків, вірогідність їх продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, особу кривдника, який свою вину в судовому засіданні щодо вчинення фізичного, морального насильства не визнав, добровільно програму кривдника не пройшов, до інших фахівців за допомогою не звертався, суд вважає що строк у три місяці буде цілком достатнім для виправлення кривдника та запобігання повторенню насильства у майбутньому.

Outcome: partial