Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

25 листопада 2025 року [PERSON] звернувся до Роменського міськрайонного суду Сумської області із вказаним позовом. Вимоги позову мотивував тим, що 18 жовтня 2014 року він із відповідачем уклав шлюб, від шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що з початку повномасштабного вторгнення військ російської федерації 24 лютого 2022 року дружина з неповнолітньою дочкою евакуювалися до Республіки Польща, де постійно мешкають та мають статус біженців. З того часу сім`я фактично розпалася, у кожної із сторін власне особисте життя, а тому він вважає, що примирення між ним та відповідачем неможливе та категорично заперечує проти збереження шлюбу, строк для примирення просить не надавати. Також вказував, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а тому вважає за необхідне зобов`язати відповідача [PERSON] щомісячно приймати від нього аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 25 % від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. На підставі ухвали Роменського міськрайонного суду Сумської області від 2 грудня 2025 року про передачу справи за підсудністю 6 січня 2026 року справа надійшла до Липоводолинського районного суду Сумської області Ухвалою суду від 8 січня 2026 року відкрито провадження у справі, постановлено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач правом подачі відзиву на позовну заяву не скористалася, судом вжито заходів для її повідомлення про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання з дотриманням вимог статей 128, 130 ЦПК України. Суду повернуто поштове повідомлення № 067076183349 з довідкою УДППЗ «Укрпошта» - «адресат відсутній за вказаною адресою», що в розумінні частини 8 статті 128 ЦПК України є належним повідомленням відповідача про розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення, судом встановлені такі фактичні обставини. З 18 жовтня 2014 року [PERSON] , 1991 року народження, та [PERSON] , 1991 року народження, перебувають у шлюбі, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №892 (а.с. 4). Від подружнього життя сторони по справі мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] (а.с. 5). Відповідач зареєстрована по [ADDRESS] (а.с. 16). Відомості про працевлаштування та доходи позивача та відповідача суду не надавались. При вирішенні справи суд застосовує такі норми права. Відповідно до частини 1 статті 21 Сімейного кодексу України (далі СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно з частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань (стаття 51 СК України). Відповідно до частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. У відповідності до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. За встановлених обставин щодо відсутності між сторонами взаєморозуміння, поваги, спільного вирішення сімейних проблем, сторони спільно не проживають, не ведуть спільне господарство, відмовляються від поновлення та продовження подальших, у розумінні статті 3, частин 5, 6 статті 7, статті 51 СК України шлюбних відносин, суд приходить до висновку, що подальше збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що в силу частини 2 статті 112 СК України є підставою для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя. Тому позов у цій частині підлягає задоволенню, а шлюб розірванню. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів суд зазначає таке. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частини 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із частиною 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (частина п`ята статті 183 СК України). Згідно з частиною 1 статті 187 СК України один із батьків може подати заяву за місцем роботи, місцем виплати пенсії, стипендії про відрахування аліментів на дитину з його заробітної плати, пенсії, стипендії у розмірі та на строк, які визначені у цій заяві. Відповідно до частини 1 статті 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Із матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з вимогою про зобов`язання відповідача отримувати від нього (позивача) аліменти на утримання неповнолітньої дочки, яка з ним не проживає, тобто позивач (батько дитини) просить стягнути з себе на користь відповідача (матері дитини), з якою вона проживає, аліменти на її утримання. Звернення позивача до суду з вимогою до себе суперечить самій природі позову. Якщо батько добровільно хоче платити аліменти, то він не позбавлений права укласти договір про сплату аліментів з матір`ю дитини, або здійснювати перекази коштів на утримання дитини із зазначенням призначення платежу. Задоволення позовної вимоги про стягнення з себе аліментів є неможливим. Крім того, в даному випадку права позивача щодо стягнення аліментів не оспорюються (не порушуються), а тому вимога позивача про стягнення з самого себе аліментів на утримання дочки не відповідає засадам цивільного судочинства. З огляду на викладені обставини суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині у зв`язку з його безпідставністю. Судові витрати слід залишити за позивачем, оскільки вимоги про їх відшкодування не заявлялись.

Outcome: partial