Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

Позивачка в позові зазначає, що її, [PERSON] на праві власності належить 1/3 частина будинку [ADDRESS] . Дану частину будинку вона купила в [PERSON] , що підтверджується Договором купівлі продажу частки житлового будинку, посвідченого 11.09.2007 року приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу. При цьому в Договорі купівлі-продажу вказано, що на момент його посвідчення земельна ділянка, на якій розташований будинок, була не приватизована, державний акт на неї не видавався. Згодом вона звернулась до Голубівської сільської ради з проханням надати інформацію, яка площа земельної ділянки рахується за належною її частиною житлового будинку, для подальшої приватизації земельної ділянки. З відповіді Голубівської с/р від 28.10.2020 року на адвокатський запит її стало відомо, що за частиною будинку [ADDRESS] рахується земельна ділянка площею 0,1576 га, однак на підставі рішення Голубівської сільської ради 15 с 21 скл від 25.04.1994 року дана земельна ділянка передавалась у власність [PERSON] (колишній власниці належної її частини будинку). Отже, [PERSON] , знаючи, що частина будинку [ADDRESS] нею відчужена, звернулась до землевпорядної організації і на підставі технічної документації із землеустрою виготовленої Вінницькою регіональною філією 19.08.2010 року отримала на своє ім`я в Голубівській сільській раді Калинівського району Вінницької області Державний акт на право власності на земельну ділянку від 17.12.2010 року, та в подальшому зареєструвала на своє ім`я право власності на земельну ділянку кадастровий номер 0521680912:02:004:0007, площею 0,1576 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою [ADDRESS] на якій знаходиться належна її частина житлового будинку. Відповідно Витягу з ДЗК вбачається, що підставою видачі державного акту [PERSON] є технічна документація із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки, яка виготовлялась через три роки після відчуження [PERSON] частини житлового будинку. Технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку має містити передбачені Інструкцією документи, а саме: заява власника землі або землекористувача про складання державного акту, експлікація земельних угідь згідно з формою 6-зем, копія справи щодо підготовки рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність, а також рішення органу місцевого самоврядування про затвердження в установленому порядку проекту відведення земельної ділянки [PERSON] . Постає питання, яким чином орган місцевого самоврядування затвердив проект відведення земельної ділянки [PERSON] та видав 17.12.2010 року Державний акт на право власності на земельну ділянку, адже на той час власником житлового будинку була [PERSON] . Вважає державний акт на право приватної власності на землю виданий [PERSON] незаконним, оскільки він виданий з порушенням норм законодавства при його оформленні та реєстрації. [PERSON] в 2020 році померла. Право власності на земельну ділянку кадастровий номер 0521680912:02:004:0007, площею 0,1576 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою [ADDRESS] в Дев`ятій київській державній нотаріальній конторі, в порядку спадкування оформили [PERSON] та [PERSON] . 12.06.2023 року нею було подано до Калинівського районного суду Вінницької області позовну заяву до [PERSON] та [PERSON] та Голубівського старостинського округу Калинівської міської територіальної громади про скасування державного акта на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку, який 31.01.2024 року був залишений без розгляду. Стаття 120 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. Так, у редакції від 27.04.2007 року частини першої статті 120 ЗК України (часу внесення змін до статті 120 ЗК України) передбачалось, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності па земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. При застосуванні положень ст.120 ЗК у поєднанні з нормою ст.125 ЗК слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто, за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Разом з тим, для правильного вирішення спору необхідно проаналізувати статтю 120 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у повному обсязі та взаємозв`язку її окремих частин. З 01 січня 2004 року набув чинності ЦК України в редакції Закону України від 16 січня 2003 року № 435-ІУ (далі - Закон № 435-ІУ), норми статті 377 якого в чинній редакції передбачають, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Станом на 1994 рік за [PERSON] рахувалась земельна ділянка площею 0,1576 га, відповідно до рішення Голубівської сільської ради 15 с 21 скл від 25.04. 1994 року Разом із тим при відсутності окремої угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід враховувати, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). Враховуючи цей принцип, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Отже, є всі підстави для визнання за позивачкою права власності на земельну ділянку, оскільки стаття 120 ЗК України на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, розміщеного на цій земельній ділянці (вересень 2007 року), передбачає безумовний перехід до особи, яка набула право власності на будівлю, розміщену на земельній ділянці, права власності на цю земельну ділянку або її частину. Відповідно викладених висновків Верховного Суду в постанові по справі № 364/515/19 від 26.12.2019, з аналізу ст. 377 ЦК України та ст.120 ЗК України випливає існування принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Отже, наявні правові підставі для набуття [PERSON] права власності на спірну ділянку в цілому, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 17.12.2010 року, виданого [PERSON] , оскільки у державному акті зазначене цільове призначення для обслуговування житлового будинку та господарських приміщень, місцезнаходження ділянки: [ADDRESS] . Отже, набуття права власності на земельну ділянку, яка на законних підставах перебуває в постійному користуванні іншої особи, є прямим порушенням прав такої особи на належне користування землею. Таким чином, оскільки позивач є власником частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, на підставі договору купівлі-продажу, то право на передачу у власність земельної ділянки [PERSON] було припинено відповідно до статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України внаслідок набуття позивачем права власності на житловий будинок, тобто згідно вищевикладених правових норм [PERSON] набула право власності на земельну ділянку, на якій розташоване належне їй домоволодіння. Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 27.05.2024 відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Калинівської міської ради Вінницької області про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на земельну ділянку. Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 13.06.2024 задоволено клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Лещенко С.В. про витребування доказів. Відповідач [PERSON] скористалась своїм правом на відзив та 17.06.2024 звернулась до суду із відзивом на позовну заяву в якому виклала свої заперечення проти позову та просила в задоволенні позову [PERSON] відмовити з підстав, наведених у відзиві. Зокрема, зазначила, що позовні вимоги позивача є безпідставними, оскільки [PERSON] не порушила норм законодавства щодо отримання земельної ділянки у власність та відсутні підстави щодо скасування Державного акту на право власності [PERSON] та Свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих [PERSON] та [PERSON] 21.06.2024 та 25.06.2024 надійшли витребувані судом докази відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 13.06.2024 про витребування доказів. Ухвалою суду від 10.09.2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] , а також її представник - адвокат Лещенко С.В. в судове засідання не з`явились, проте представник позивача - адвокат Лещенко С.В. звернулась до суду з письмовою заявою вх. 1042/26 від 28.01.2026 про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Судові витрати залишити за позивачем. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання шляхом оголошення про виклик особи до суду на офіційному веб-порталі судової влади України на 25.11.2025 та 28.01.2026. Проте, про причини неявки відповідач суд не повідомив, заперечень з приводу поданого позову не надав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, однак звернулась до суду з клопотанням (вх. №Еп-308/28-Вх від 28.01.2026) про розгляд справи призначеної на 28.01.2026 року за її відсутності. Позовні вимоги не підтримує в повному обсязі, проти слухання справи за відсутності сторін та винесення рішення не заперечує. Повністю підтримує свої доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Представник Калинівської міської ради Вінницької області в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання про що свідчать розписки про вручення повісток про виклик до суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши кожен з наявних у матеріалах справи доказ на предмет належності, допустимості та достовірності, з урахуванням доказів та матеріалів цивільної справи №132/1825/23, які були витребувані ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 13.06.2024, а усі докази разом на предмет їх достатності в їх сукупності та взаємозв`язку, суд прийшов до наступного висновку. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Суд же, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, лише сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом та роз`яснює у випадку необхідності їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору купівлі-продажу частки житлового будинку укладеного 11.09.2007 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Вінницької області Майбородою Г.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 3538, [PERSON] передала у власність [PERSON] на праві приватної власності 1/3 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель під номером [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.2. договору купівлі-продажу земельна ділянка, на якій розташований будинок, не приватизована, державний акт на неї не видавався. На підставі зазначеного договору купівлі-продажу Калинівським районним структурним підрозділом комунального підприємства «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», 22.12.2011 зареєстровано за [PERSON] право власності на 1/3 частку у приватній спільній частковій власності житлового будинку з господарськими будівлями під номером [ADDRESS] . Рішенням 15 сесії 21 скликання Голубівської сільської ради Калинівського району Вінницької області від 25.04.1994 [PERSON] передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку в межах [ADDRESS] , загальною площею 0,15 га, в тому числі для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд 0,15 га. Рішенням 16 сесії 5 скликання Голубівської сільської ради Калинівського району Вінницької області від 07.08.2009 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку з виготовленням державного акта га землю гр. [PERSON] розроблену Вінницькою регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру; внесено часткові зміни у рішення 15 сесії 21 скликання сільської ради від 25.04.1994 в частині площі (в сторону збільшення на 0,0076 га); передано гр. [PERSON] у власність 0,1576 га земель, в тому числі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд-0,1576 га, розташовану в [ADDRESS] ; вирішено видати [PERSON] державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку. 17.12.2010 Голубівською сільською радою на підставі рішенням 16 сесії 5 скликання Голубівської сільської ради Калинівського району Вінницької області від 07.08.2009 видано [PERSON] державний акт серія ЯЛ № 290407 на право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1576 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 0521680912:02:004:0007. Дата державної реєстрації зазначеної земельної ділянки 20.12.2010 про що свідчить Витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0520056592020 від 19.08.2020. Рішенням 4 сесії 7 скликання Голубівської сільської ради Калинівського району Вінницької області від 04.02.2016 вулицю Жовтнева в с. Червоний Степ перейменовано на вулицю Шкільна. 14.02.2020 [PERSON] померла. [PERSON] та [PERSON] державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бочковою Н.Г., кожному зокрема, було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , а саме на частку спадщини, яка складається із земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1576 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 0521680912:02:004:0007. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до ст.378 ЦК України право власності на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Так, ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України (чинна на час виникнення спірних правовідносин), передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Частина 1 ст. 120 Земельного кодексу України (чинна на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно положень ч. 1 ст. 377 ЦК України (чинна на час виникнення спірних правовідносин), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Таким чином, [PERSON] , станом на 2009 р. не була власником житлового будинку, а тому, враховуючи положення ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у відповідній редакції, положення ч. 1 ст. 377 ЦК України, не мала правових підстав для звернення щодо права власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Крім того, суд враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 наголошено, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на землі слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17. У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15 зроблено висновок, що «оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку». Відповідно до ст. 155 Земельного кодексу України (ред. 31.10.2025 р.), у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Зважаючи на вказане можна зробити висновок, що у разі наявності у особи права власності на житловий будинок, остання набуває права користування земельною ділянкою, на якій він розташований та може оформити своє право власності на цю ділянку для його обслуговування. Згідно із п. «г» ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з роз`ясненнями в Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7 судам підвідомчі справи за заявами зокрема з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-67цс14 в постанові від 25.06.2014 р., який міститься також у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13) та від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13), державний акт на право приватної власності видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт видано, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема ст. ст.116, 118 ЗК України. Частиною 1 ст. 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно правової позиції, наведеної у постановах Верховного Суду України від 22.05.2013 (справа № 6-3Зцс13), 20.05.2015 (справа № 6-21 бцс15), 03.06.2015 (справи № 205цс15, № 6-412цс15, № 6-217цс15) зазначено наступне. У постанові від 22.05.2013 Верховний Суд України зазначив, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України). З огляду на вказані фундаментальні права і гарантії, серед яких основоположним є право приватної власності, які гарантуються кожній особі як основним законом України так і міжнародним нормативним актом, суд зобов`язаний належним чином перевіряти докази, що надані сторонами та сприяти захисту такого права. Так у постанові Верховного Суду України від 12.10.2016 у справі № 6-2225цс16 зроблено правовий висновок, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (частина перша статті 377 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. За приписом цієї частини визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на відповідні житловий будинок, будівлю чи споруду. З урахуванням наведеного наявні правові підстави для скасування державного акту серія ЯЛ № 290407 на право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1576 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 0521680912:02:004:0007, виданого 17.12.2010 Голубівською сільською радою Калинівського району Вінницької області на підставі рішенням 16 сесії 5 скликання Голубівської сільської ради Калинівського району Вінницької області від 07.08.2009 на ім`я [PERSON] та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею. Договорів оренди землі № 0520056592020. Щодо позовних вимог про скасування свідоцтв про право на спадщину за заповітом, суд зазначає про таке. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст.1301 ЦК України - Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як роз`яснено у пункті 27постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11, у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. У постанові Верховного Суду від 21.01.2021 року в справі № 463/1540/14 (провадження № 61-5735св19) висловлено позицію, що аналіз статті 1301 ЦК України свідчить, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Відтак, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними. На підставі вищенаведеного, враховуючи, що свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видані на ім`я [PERSON] та [PERSON] , порушують права позивача, а також з урахуванням того, що на момент відкриття спадщини у [PERSON] будо відсутнє право на земельну ділянку, суд приходить до висновку про визнання недійсними таких свідоцтв. З урахуванням наведеного належним способом захисту прав позивача буде визнання права власності позивача на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1576 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 0521680912:02:004:0007 Враховуючи те, що позивач не бажає стягувати судові витрати з відповідачів, тому суд вважає за необхідне судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 5500,60 грн. залишити за позивачем [PERSON] . Питання судових витрат на професійну правничу допомогу суд не вирішував за відсутності доказів, що підтверджують розмір понесених сторонами судових витрат. Сторонами, до закінчення судових дебатів у справі, не подано заяв про вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved