Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

Позивач ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 35250 грн. та судових витрат. В обґрунтування позову вказали, що 22.11.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (надалі ТОВ «Мілоан») та [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит №101121650, відповідно до умов якого Товариство надало відповідачу грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі 10000,00 грн, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у термін встановлений Договором та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором. Відповідач свої зобов`язання, які встановленні кредитним договором, не виконав, у зв`язку з чим у відповідача утворилася заборгованість за кредитом, яку відповідач добровільно не повертає. 28.02.2023 року між позивачем та ТОВ «Мілоан» укладено Договір про відступлення права вимоги №92-МЛ/Т. Відповідно до вказаного договору ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками ТОВ «Мілоан», у тому числі і до [PERSON] за кредитним договором №101121650 від 22.11.2022 року. Зазначає, що заборгованість відповідача перед ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» за кредитним договором №101121650 від 22.11.2022 року складає 35250 грн., з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту 10 000 грн; прострочена заборгованість за сумою відсотків становить 24750 грн, прострочена заборгованість за комісією становить 500 грн. Посилаючись на викладене, просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 35250 грн., а також витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 12.11.2025 року було відкрито провадження у справі та вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 17.12.2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій представник відповідача заперечує щодо задоволення позовної заяви, вважає її вимоги безпідставними та необґрунтованими. Вказує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кредитні кошти за вказаним договором були отримані відповідачем, перерахування ТОВ «МІЛОАН» кредитних коштів у розмірі 10 000,00 грн., також матеріали справи не містять первинних документів, які повинні бути складені під час надання кредитних коштів [PERSON] . Оскільки позивач не надав доказів на підтвердження обставин того, що ТОВ «МІЛОАН» перерахував на рахунок позичальника кредитні кошти у сумі 10 000,00 грн., а відтак, у зв`язку із відсутністю доказів надання кредиту у погоджений сторонами спосіб, у відповідача не виникло обов`язку з його повернення. З огляду на викладене, вимоги позивача не підлягають задоволенню. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 18.03.2020 по справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Відповідно до пункту 8.38 зазначеної постанови, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Такого ж самого правового висновку дійшов Рівненський апеляційний суду постанові від 22.04.2025 р. у справі № 567/1828/24, провадження № 22-ц/4815/512/25. Представник відповідача просив стягнути з позивача на користь [PERSON] судові витрати на надання професійної правничої допомоги по справі у розмірі 7 200,00 грн.(а.с. 28-33). Також представник відповідача подав клопотання про зменшення розміру про стягнення з [PERSON] на користь позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу з 8 000,00 грн. до 1 000,00 грн. у випадку відповідного рішення суду (а.с. 34-37). Представник позивача до суду не з`явився, позивач надав заяву, в якій просить справу розглянути у відсутність свого представника, позовні вимоги підтримав. Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду. Враховуючи положення ст. 223 ЦПК України, оскільки підстави для відкладення розгляду справи відсутні , а тому суд розглядає справу у відсутність нез`явившихся учасників процесу на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов такого. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертої статті 263 ЦПК України). Судом встановлено, що 22.11.2022 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит №101121650, відповідно до умов якого Товариство надало відповідачу грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі 10000,00 грн., а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у термін встановлений Договором та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором. Відповідно до умов договору сума кредиту: 10000,00 грн. Строк кредитування: 105 днів, пільговий період 15 днів, поточний період 90 днів. Процентна ставка: 0,10% за кожен день користування кредитом в межах пільгового періоду, вказаного в п. 1.3.1. Договору. Стандартна ставка: 3,00% за кожен день користування кредитом, яка застосовується протягом поточного періоду, вказаного в п. 1.3.2. Договору. Тип процентної ставки: фіксована. Платежі за супровідні послуги Кредитодавця, обов`язкові для укладання договору: комісія за надання кредиту: 500,00 грн., яка нараховується за ставкою 5,00 відсотків від суми кредиту одноразово. Загальні витрати за кредитом: (за весь строк кредитування) складають 27650,00грн. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за пільговий період згідно п. 1.3.1 Договору (у т. ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі): 10650,00 грн. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк кредитування згідно п.1.3 Договору (у т. ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) складає 37650,00 грн. Реальна річна процентна ставка за пільговий період: 363,00% річних. Реальна річна процентна ставка за весь строк кредитування: 961,00% річних. Відповідно до розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором №101121650 від 22.11.2022 становить 32 250 грн., яка складається з заборгованість за сумою кредиту 10 000 грн, заборгованість за сумою відсотків 24 750 грн, заборгованість за комісією 500 гр., що підтверджується випискою з особового рахунку за кредитним договором. 28.02.2023 року між позивачем та ТОВ «Мілоан» укладено Договір про відступлення права вимоги №92-МЛ/Т. Відповідно до вказаного договору, ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками ТОВ «Мілоан», у тому числі і до [PERSON] за кредитним договором №101121650 від 22.11.2022 року. Порядок укладання договорів в електронній формі визначено Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію». Зокрема, в ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. З аналізу положень ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» вбачається, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 цього Закону регламентуються вимоги до підпису сторін договору. Так, згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Таким ідентифікатором є CMC повідомлення з кодом, який зазначений у тексті договору у розділі Підписи сторін. Водночас, ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до норм ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. При цьому, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ст.207 ЦК України). Статтею 639 ЦК України визначено, що якщо сторони домовились укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З аналізу вищевказаних норм вбачається, що договір №101121650 від 22.11.2022 є письмовим правочином, який відповідає формі визначеній ст.207, 208, 1047, 1055 ЦК України. Даний договір відповідає вимогам ст.1054 ЦК України і доказів того, що він оспорювався відповідачем не подано. У даному випадку правовідносини між сторонами справи виникли на підставі укладеного в електронній формі кредитного договору з використанням визначених сторонами ідентифікаторів особи, яка отримує кредитні кошти, що належним чином відповідає вимогам профільного законодавства, зокрема, ст.ст.11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд, проаналізувавши надані докази, приходить до висновку, що позивачем підтверджено укладення кредитного договору між первісним кредитором та відповідачем, а також підтверджено факт видачі кредиту та наступне укладення договорів факторингу між первісним кредитором, його наступниками та позивачем щодо спірного договору. Перерахування грошових коштів відповідачу за договором №101121650 від 22.11.2022 у сумі 10000 грн. підтверджується платіжним дорученням № 54676969 від 22.11.2022, згідно якого ТОВ «Мілоан» перерахував грошові кошти у сумі 10000 грн. отримувачу [PERSON] на платіжну картку № [NUMBER] , яке суд приймає як належний доказ. На день винесення судом рішення, жодного доказу оплати відповідачем на рахунок позивача заборгованості в повному обсязі чи її частини за вищевказаним кредитом, суду не надано. Матеріали справи містять достатні докази, що підтверджують наявність боргу позичальника перед кредитором за договором №101121650 від 22.11.2022 в загальній сумі 35250 грн., що підтверджується Випискою з особового рахунку. Надана позивачем Виписка з особового рахунку позичальника є належним та допустимим доказом у справі. В свою чергу, з боку відповідача не було надано до суду жодного належного та допустимого доказу на спростування доводів позивача щодо нарахованих сум. Відповідно до ч. 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, позивач відповідач свої зобов`язання з повернення заборгованості за договором кредиту не виконав, у зв`язку із чим утворилася заборгованість в загальній сумі 35250 грн, а тому суд вважає доведеною вказану заборгованість за кредитним договором. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст.1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, тобто норми про договір позики. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 ст.1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ст.610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настало після прострочення. Згідно ст.617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів. Частиною 1 ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Договором про споживчий кредит №101121650 від 22.11.2022 визначено, що [PERSON] отримала в кредит грошові кошти зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,10% в день в межах пільгового періоду (15 днів) та 3,00% в день в межах поточного періоду (90 днів). Як вбачається з розрахунку заборгованості, відповідач умови договору не виконувала, заборгованість, проценти за користування кредитом та інші платежі не сплачувалася, що підтверджується випискою по особовому рахунку відповідача. Як слідує з відзиву, відповідач не погоджується з розміром нарахованих відсотків, вважає їх розмір таким, що не відповідає вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» Суд зазначає, що відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. З огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац 3 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11.07.2013 року, №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинах 1-2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення. У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 року у справі №132/1006/19 провадження №61-1602св20. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №902/417/18 викладено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У пункті 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Отже, встановлений сторонами договору розмір відсотків у розмірі 3% в день, що є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг, у зв`язку суд приходить до висновку про зменшення з відповідача процентів і встановлення їх в розмірі 12450 грн. (15 днів по 10,00 грн. та 50% від суми нарахованих відсотків). Таким чином, загальна сума заборгованості, яка підлягає до стягнення з [PERSON] на користь позивача становитиме 229500 грн, з який 10000 заборгованість за кредитом, 12450 грн. проценти; 500 за комісією. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує наступним чином. Відповідно до ч.1. ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частка задоволених вимог становить: 22 950,00 грн / 35 250,00 грн) х 100% = 65,10%. Тобто розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить: 2422,40 грн х 22,73% = 1576,98 грн. Крім того, за змістом п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано: копію договору про надання правової допомоги від 01.07.2025 року №0107 та копію акта №1374 про надані послуги від 05.08.2025 року, з яких слідує, що загальна вартість наданих послуг становить 8000 грн. Згідно з ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд,

Outcome: partial