Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

ТОВ «ЮрКонсалт Груп Плюс» (далі - позивач) звернулося до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позову зазначалося, що 11 березня 2021 року між ТОВ «Партнер Фінанс» та відповідачем укладено договір позики. Надалі первісний кредитор відступив ТОВ «Факторингова Компанія «Укрглобал-Фінанс» право грошової вимоги до відповідача за вказаним договором позики на підставі договору факторингу, яке в подальшому також відступило це право ТОВ «Фінансова Компанія «Укрфінстандарт», а останнє відступило його позивачу. У зв`язку з тим, що відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання щодо погашення існуючої заборгованості за договором позики, позивач змушений звернутися до суду з позовною вимогою про стягнення заборгованості у розмірі 33200,00 гривень, а також стягнення судових витрат. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 05 січня 2026 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання сторони не з`явились. Представник позивача у позовній заяві просив розглядати справу за його відсутності, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач про дату, час і місце судового засідання повідомлялася шляхом надсилання повістки про виклик на адресу зареєстрованого місця проживання, однак поштове відправлення повернулося до суду без вручення, а також повідомленням на особистий номер мобільного телефону, проте воно не доставлено. За таких обставин відповідач викликалася до суду через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, однак у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подала, жодних заяв чи клопотань не надіслала. Виходячи з приписів ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та за відсутності представника позивача. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. 11 березня 2021 року між ТОВ «Партнер Фінанс» та відповідачем укладено договір позики № 87/11418221 (а.с. 16-17) (далі - договір позики). Відповідно до п. 1.1. договору позики на підставі цього договору позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі встановленому цим договором, а позичальник зобов`язується повернути суму позики позикодавцю та сплатити проценти, а також інші платежі з договором у порядку та строки передбачені цим договором, зокрема графіком платежів. Згідно з п.п. 1.2., 1.4., 1.5. договору позики сума позики становить 4000,00 гривень, строк позики - 365 днів, комісія за видачу позики - 28% від суми позики, що становить 1120,00 гривень. Пунктом 2.1. договору позики встановлено, що позичальник повинен сплачувати позикодавцю проценти за договором за фіксованою ставко 2% від суми позики (залишку суми позики) за кожен день користування позикою в межах строку, передбаченого п. 1.4. та п. 2.2. договору у порядку, розмірі та строки встановлені у графіку платежів, що у загальному розмірі становить 28080,00 гривень. Відповідно до п. 2.2. договору позики нарахування процентів на суму позики починається з 15-го дня користування позикою. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Частиною 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Таким чином судом встановлено, що кредитний договір між ТОВ «Партнер Фінанс» та відповідачем був укладений у письмовій формі. За змістом ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, воно має виконуватись належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і обов`язки відповідно до договору. Пунктами 3.1.-3.2. договору позики передбачено, що позикодавець надає позику шляхом передачі готівкових коштів позичальником; підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він отримав від позикодавця суму позики у повному обсязі у дату підписання цього договору. Таким чином суд виходить з того, що ТОВ «Партнер Фінанс» взяті на себе зобов`язання за договором позики виконало належним чином, а саме надало позику відповідачу. Порушуючи вказані вище положення законодавства та умови договору позики, відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно з розрахунком заборгованості позивача за період з 11 березня 2021 року до 10 березня 2022 року заборгованість відповідача становить 33200,00 гривень, з яких: - 4000,00 гривень - заборгованість за основною сумою боргу; - 28080,00 гривень - заборгованість за відсотками - 1120,00 гривень - заборгованість за комісією за видачу кредиту (а.с. 13-14). Дослідивши вказаний розрахунок заборгованості, суд повністю погоджується із заявленою до стягнення сумою заборгованості, оскільки вона розрахована відповідно до умов договору позики. 28 грудня 2023 року між ТОВ «Партнер Фінанс» та ТОВ «Факторингова Компанія «Укрглобал-Фінанс» укладено договір факторингу № 28122023 (а.с. 31-34), на підставі якого ТОВ «Факторингова Компанія «Укрглобал-Фінанс» набуло право вимоги до відповідача за договором позики, про що свідчать копії акту приймання-передачі документації від 29 грудня 2023 року (а.с. 35) і реєстру боржників від 28 грудня 2023 року № 1 (а.с. 59-62). 17 квітня 2025 року між ТОВ «Факторингова Компанія «Укрглобал-Фінанс» та ТОВ «Фінансова Компанія «Укрфінстандарт» укладено договір факторингу № 17-04/ФК-25 (а.с. 21-25), за яким до ТОВ «Фінансова Компанія «Укрфінстандарт» перейшло право вимоги до відповідача за договором позики, що підтверджується копіями акту приймання-передачі документації (а.с. 11) і реєстру боржників від 17 квітня 2025 року № 1 (а.с. 49-53). У подальшому 25 серпня 2025 року між ТОВ «Фінансова Компанія «Укрфінстандарт» та позивачем укладено договір факторингу № 25-08/ФК-25 (а.с. 26-30), на підставі якого останній набув право вимоги до відповідача за договором позики, про що свідчать копії акту приймання-передачі документації від 25 серпня 2025 року (а.с. 8) і реєстру боржників від 25 серпня 2025 року № 1 (а.с. 54-58). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Надаючи оцінку договорам факторингу, суд також звертає увагу на положення ст. 1078 ЦК України, згідно з якою предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Таким чином до позивача від первісного кредитора перейшло право вимоги до відповідача за договором позики. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Зі змісту ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України вбачається, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З огляду на те, що відповідач не виконала своїх зобов`язань за договором позики щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування позикою і комісії за її видачу, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 гривень, який підлягає стягненню з відповідача. Пунктом 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; У ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 цієї ж статті Кодексу передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 цієї ж статті Кодексу розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5 і 6 ст. 137 ЦПК України). Відповідач жодних клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу не заявив. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, у додатковій постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 756/8257/15. Так, у позовній заяві завлено вимогу про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 гривень. На підтвердження наданої професійної правничої допомоги до позовної заяви додано такі документи: копію договору від 10 грудня 2025 року № 45714110 про надання правової допомоги між позивачем та адвокатом Горобей Р.Г. (а.с. 36-38), копію додаткової угоди від 12 грудня 2025 року № 3577300623 (а.с. 39), копію акту від 12 грудня 2025 року № 3577300623 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) (а.с. 10), копію детального опису робі (наданих послуг) від 12 грудня 2025 року (а.с. 15), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Горобей Р.Г. від 29 липня 2024 року серії КС № 11628/10 (а.с. 63), копію посвідчення адвоката Горобей Р.Г. від 29 липня 2024 року № 11628/10 (а.с. 64). У постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, обґрунтовуючи правові підстави стягнення витрат на професійну правову допомогу, Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Суд звертає увагу, що ця цивільна справа є типовою та нескладною, а її розгляд проведено за правилами спрощеного позовного провадження. За таких обставин суд вважає перебільшеним та необґрунтованим вартість послуг адвоката за надання правничої допомоги, оскільки вона не є пропорційною до предмета спору. Підсумовуючи зазначене, виходячи із критерію реальності адвокатських послуг, а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи обставини цієї справи, її складність та категорію, а також практику Верховного Суду щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в цілому, суд дійшов висновку про їх стягнення у розмірі 3000,00 гривень, що становитиме співмірні і розумні витрати позивача на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved