Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

У травні 2025 року [PERSON] звернулась до суд з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав та зміну способу стягненні і розміру аліментів на дітей. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що з 27 жовтня 2007 року по 22 лютого 2013 року вони із відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення суду розірвано. У період шлюбу у них народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Вказує, що [PERSON] був зареєстрований та проживав у с. Цвітоха колишнього Славутського району Хмельницької області, де і проходив військову службу. У 2013 році відповідач був переведений у іншу військову частину, яка розташована у [ADDRESS] . Після тимчасової окупації території АР Крим, [PERSON] зрадив військовій присязі та народу України і перейшов на військову службу до окупаційних військ російської федерації. З того часу [PERSON] на території підконтрольній України не з`являвся. З часу розірвання шлюбу діти постійно проживають разом із нею та перебувають на її утриманні. Зазначає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей та забезпеченню здобуття ними освіти, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, будь-якої ініціативи до спілкування з дітьми не проявляє, матеріально не утримує, в житті дітей не з`являється, їх потребами не цікавиться, на дні народження та зі святами не вітає, не телефонує, при тому, що вона ніколи не чинила йому перешкод у їхньому спілкуванні. Тому, з метою забезпечення якнайкращих інтересів дітей, здійснення їх прав, просить позбавити відповідача батьківських прав, що на її думку, буде повністю відповідати інтересам дітей. Крім того, вказує, що рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 листопада 2012 року з відповідача присуджено до сплати аліменти на дітей у розмірі 1/3 частини зі всіх видів його доходу щомісячно. Проте, вважає, що встановлений розмір аліментів є недостатнім для нормального забезпечення дітей, тому просить змінити спосіб стягнення та розмір раніше присуджених аліментів, визначивши їх у твердій грошовій сумі в розмірі по 5000 грн. на кожну дитину щомісяця. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 02 червня 2025 року у даній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалами Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 липня 2025 року та від 24 вересня 2025 року до участі у даній справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Службу у справах дітей Хмельницької міської ради та Орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради відповідно. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 08 грудня 2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Козак І.О. підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] , який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у порядку, визначеному ч.11 ст.128 ЦПК України, до суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подавав. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області Сторожук О.О. просить позов задовольнити, посилаючись на те, що позбавлення батьківських прав відповідача є доцільним та буде відповідати інтересам дітей. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради Левицька Ю.В. подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Служба у справах дітей Хмельницької міської ради, яка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, до суду свого представника не направила, причини неявки суду не повідомила. Протокольною ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 січня 2026 року постановлено провести по справі заочний розгляд. Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 27 жовтня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 лютого 2013 року, яке набрало законної сили 05 березня 2013 року. У період шлюбу у сторін [INFO] народилась донька [PERSON] , а [INFO] донька [PERSON] . З 2012 року діти проживають разом із матір`ю [PERSON] та перебувають на її утриманні. Батько дітей [PERSON] , який був військовослужбовцем Збройних Сил України, у 2013 році був переведений у іншу військову частину, яка розташована у [ADDRESS] , а після тимчасової окупації території АР Крим у 2014 році, він на підконтрольну Україні територію не повернувся, оскільки перейшов на військову службу до окупаційних військ російської федерації. З того часу [PERSON] на території, підконтрольній України не з`являвся, із дітьми не бачився, коштів на їх утримання не надавав, участі у вихованні дітей не приймав. Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №1351453 від 06 травня 2025 року інформація про [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) у даному Реєстрі відсутня. За повідомленням Улашанівської сільської ради Шепетівського району Хмельницької області №06-21/972 від 06 червня 2025 року [PERSON] за останнім відомим місцем проживання за адресою: [ADDRESS] , не зареєстрований та не проживає. На підставі рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 листопада 2012 року з [PERSON] присуджено до стягнення аліменти на користь [PERSON] на дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частини зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05 листопада 2012 року і до повноліття дітей. Зі слів [PERSON] виконавчий лист щодо примусового стягнення аліментів з відповідача їй було повернуто без виконання з тих підстав, що боржник перебуває на тимчасово окупованій території, що унеможливлює стягнення аліментів. У подальшому оригінал виконавчого листа вона втратила і 14 січня 2025 року за її заявою їй було видано дублікат цього виконавчого листа. Зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи, а також показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] . Так, свідок [PERSON] , який є батьком позивачки, показав, що [PERSON] народився на території АР Крим і там проживають усі його рідні. Після розірвання шлюбу з його донькою у 2013 році, [PERSON] , який був військовослужбовцем ЗСУ та проходив військову службу в с. Цвітоха колишнього Славутського району, перевівся до іншої військової частини, яка розташована на території АР Крим. У 2013 році він приїжджав один раз в с. Цвітоха, щоб знятись з реєстрації, однак до дітей не заходив і з ними не бачився. У 2014 році після анексії Криму він телефонував до [PERSON] та просив його повернутись на підконтрольну Україні територію, на що [PERSON] нібито погодився. Однак, після цього він більше на телефонні дзвінки не відповідав. У подальшому від знайомих йому стало відомо, що [PERSON] перейшов на службу до окупаційного війська російської федерації. Свідок також підтвердив, що з того часу, як [PERSON] переїхав до АР Крим, він будь-яких коштів на утримання дітей не надавав, до дітей не телефонував, їхнім життям не цікавився. Старша онука [PERSON] іноді сама телефонувала до [PERSON] , однак після 2022 року він на контакт з нею не виходив. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивачки, показала, що знає [PERSON] особисто, оскільки він проживав з нею по сусідству в с. Цвітоха. З вересня 2008 року він був зареєстрований у с. Цвітоха, однак 25 січня 2013 року він знявся з реєстрації за вказаною адресою та вибув до с. Гвардійське АР Крим. Про ці обставини їй відомо, оскільки вона перебуває на посаді секретаря старостинського округу. З часу зняття [PERSON] з реєстрації він у с. Цвітоха не з`являвся. Зі слів знайомих їй відомо, що він залишився на території АР Крим, перейшов на бік окупаційної влади та проходить військову службу у збройних силах російської федерації. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] є послідовними та узгоджуються як між собою, так і з показаннями позивачки [PERSON] , а тому визнаються судом належними, достатніми та допустимими доказами. Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.164 СК України батько, мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. За положеннями частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина може бути розлучена з батьками у разі, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Судом встановлено, що з 2012 року діти сторін постійно проживають разом із матір`ю [PERSON] . Батько дітей [PERSON] у 2013 році виїхав на територію АР Крим, а після анексії Криму у 2014 році залишився там і надалі проживати та перейшов на бік окупаційних військ російської федерації. З того часу він з дітьми не зустрічався, матеріально не утримував. З 2014 року [PERSON] на підконтрольну Україні територію більше не приїжджав. Отже, [PERSON] свідомо обрав такі життєві умови, за якими він самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, взагалі не приймає ніякої участі у вихованні дітей, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України. При цьому суд враховує, що такі життєві умови були обрані відповідачем після досягнення донькою [PERSON] п`ятирічного віку, а донькою [PERSON] трирічного віку, перебуваючи на значній відстані, на території, яка тимчасово окупована російською федерацією, перейшовши на військову службу до російських військ, відповідач мав усвідомлювати, що не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя. Також суд приймає до уваги, що з 2012 року відповідач не проживав із дітьми однією сім`єю, з того часу і по сьогодні проживає на тимчасово окупованій території, та, відповідно, з вказаного часу не брав та не бере участі у вихованні дітей, не піклується про них, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування дітей, як складову частину виховання. Встановлені судом обставини свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що не є порушенням статті 8 Конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2022 року у справі №520/8264/19 (провадження № 61-19984св21). Згідно ст.12 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною у 1991 році, держави учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до положень ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також з питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав. У судовому засіданні суд заслухав думку неповнолітніх дітей сторін [PERSON] та [PERSON] , які повністю підтримали позов щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав, вказуючи, що таке рішення буде відповідати їх інтересам. Так зі слів [PERSON] , її батько не бере участі у її вихованні, не дарує подарунків, не цікавиться її життям, здоров`ям, успіхами, не відвідує її та не телефонує. До 2022 року вона сама декілька разів йому телефонувала, однак їх розмови були короткими та обмежувались лише запитанням з боку батька як справи. При цьому, жодного разу під час спілкування батько не цікавився [PERSON] та не намагався з нею поспілкуватись. Після 2022 року будь-яке спілкування із батьком припинилось. Вказані обставини підтвердила також і [PERSON] , яка показала, що батька вона не пам`ятає, ніколи з ним не спілкувалась та не зустрічалась. Також діти повідомили суду, що не хочуть, щоб у них був такий батько, і що це їх особистий вибір та позиція. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради №2009/01-31 від 28 листопада 2025 року позбавлення батьківських прав [PERSON] є недоцільним. Разом з тим, суд не погоджується із таким висновком, оскільки даний висновок є недостатньо обґрунтованим і не відповідає інтересам дитини. При цьому вказаний висновок ґрунтується лише на акті обстеження умов проживання дітей та матері, без урахування інших доказів, які були досліджені безпосередньо у судовому засіданні. Таким чином, врахувавши конкретні обставини справи, якнайкращі інтереси дітей, а також те, що відповідач фактично не виконує свої батьківські обов`язки на протязі останніх тринадцяти років, що свідчить про його байдужу поведінку до дітей та до виконання батьківських обов`язків, урахувавши думку дітей, суд дійшов висновку про застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав. При вирішенні позовних вимог в частині зміни способу стягнення та розміру аліментів, суд виходить з наступного. Так, на підставі рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 листопада 2012 року, яке набрало законної сили 03 грудня 2012 року, з [PERSON] присуджено до стягнення аліменти на користь [PERSON] на дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частини зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05 листопада 2012 року і до повноліття дітей. Розмір аліментів визначено у частці від доходу [PERSON] . Обов`язок батьків по утриманню своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві. Зокрема, статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Отже, одержувач аліментів має перевагу в обранні того чи того способу стягнення аліментів (у частці від доходу або у твердій грошовій сумі), якщо останні вже визначені початково судовим рішенням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Оскільки розмір аліментів, які стягуються з відповідача, визначений у частці від його доходу, тому вимога позивачки, як одержувача аліментів, про визначення способу їх стягнення у твердій грошовій сумі відповідає положенням частини 3 статті 181 СК України. Таким чином, суд вважає за необхідне змінити спосіб стягнення та розмір аліментів, які стягуються на підставі рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 листопада 2012 року, та стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] аліменти у розмірі по 5000 грн. на кожну дитину щомісяця, починаючи стягнення з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дітьми повноліття. При розподілі судових витрат суд виходить з положень ст.141 ЦПК України і стягує з відповідача на користь позивачки 2422 грн. 40 коп. судового збору, сплаченого за подачу позову, а на користь держави 1211 грн. 20 коп. судового збору за вимогу про зміну способу стягнення та розміру аліментів, оскільки на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору за вказану позовну вимогу.

Outcome: approved