Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

у вересні 2025 року [PERSON] (надалі позивач) звернулась до суду з цим позовом у порядку підсудності, визначеної розпорядженням Голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22, яким змінено територіальну підсудність судових справ Сєвєродонецького міського суду Луганської області і визначено Самарівському (Новомосковському) міськрайонному суду Дніпропетровської області. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до ордеру № 4534 від 30 грудня 1985 року виконавчого комітету Сєвєродонецького міськвиконкому, [PERSON] та членам її сім`ї передана у спільну сумісну власність квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Розпорядженням № 966 від 05 травня 1997 року відділу приватизації житла виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради народних депутатів, [PERSON] та членам її сім`ї передана у спільну сумісну власність квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] , разом зі своєю матір`ю [PERSON] , бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] проживали та були зареєстровані за адресою [ADDRESS] , якою володіли у рівних частинах (1/4). [PERSON] помер [INFO] , відповідно до свідоцтва про смерть від 11 квітня 2016 року серії [NUMBER] . [PERSON] померла [INFO] , відповідно до свідоцтва про смерть від 06 квітня 2020 року серії [NUMBER] . Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 183/4438/24 від 18 грудня 2024 року за [PERSON] визнано право власності на спадкове майно на 3/8 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] ; на 1/8 частки вказаної квартири, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . На підставі рішення суду 20 червня 2025 року за [PERSON] проведена державна реєстрація прав на вказані частки квартири державним реєстратором Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області. З метою реєстрації права власності на 1/4 частини квартири, яка належить позивачеві на праві власності відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 07 травня 1997 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно остання звернулася до державного реєстратора, проте під час консультації про здійснення реєстрації права власності, позивачеві роз`яснено про неможливість реєстрації права власності на 1/4 квартири у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, а саме довідки БТІ, відповідно до закону. Згідно зі Свідоцтвом про право власності на житло від 07 травня 1997 року квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На зворотній стороні цього свідоцтва вказано, що квартира [ADDRESS] зареєстрована БТІ на праві спільної сумісної власності на підставі «Свідоцтва про право власності на житло» і записана у реєстрову книгу за № 450 17 червня 1997 року. Запис засвідчено підписом керівника та печаткою Сєвєродонецького БТІ. У технічному паспорті на квартиру, виданого КП Сєвєродонецьке БТІ також вказано, що квартира [ADDRESS] знаходиться у власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності і записана у реєстрову книгу за № 450. Вказаний запис засвідчений підписом керівника та печаткою БТІ. Відповідно до домової книги на квартиру за адресою [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були записані до цієї Книги, як особи, що мали постійне місце проживання за цією адресою. За даними Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відомості про реєстрацію права власності на нерухоме майно квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 183/4438/24 від 18 грудня 2024 року зареєстровано право власності на 1/8 та 3/8 частини квартири. У відповіді Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області за № 372 ВС/3Г, наданої на звернення позивача вказано, що для здійснення нотаріальних дій щодо оформлення спадщини, щодо відсутності інформації на спірну квартиру вказано, інформація щодо об`єктів нерухомого майна зберігалась в архіві підприємства на паперових носіях, оскільки на сьогоднішній день територія Сєвєродонецької міської територіальної громади є окупованою, підприємство не може виконувати свої функції в т.ч. надавати інформацію про об`єкти нерухомого майна. Позивач указує, що рішення державного реєстратора, яким відмовлено у внесенні даних до реєстру та встановлено невизнання державою права власності, позбавляє позивача можливості розпоряджатися своїм майном. При цьому, відсутня відмова у визнанні такого права, що є підставою звернення до суду з цим позовом. Враховуючи відсутність іншого, окрім судового шляху для відновлення невизнаного права власності, позивач звернулась до суду з цим позовом у порядку, визначеному статтею 392 Цивільного кодексу України. Постановленою суддею ухвалою від 05 вересня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, залучено до участі у справу третю особу [PERSON] . Від позивача витребувано для огляду в судовому засіданні оригінали або нотаріально посвідчені копії доказів, доданих у копіях до позову. Постановленою судом ухвалою від 10 грудня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 10 грудня 2025 року, на виконання ухвали від 05 вересня 2025 року позивачем надано на огляд суду оригінали документів. Позивач у судове засідання не з`явилась, представник позивача надала заяву, в якій просила проводити розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Заперечень проти ухвалення рішення в заочному порядку не виклала. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно, належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позов не надав. Третя особа надала суду заяву, в якій підтримала позов та просила суд про розгляд справи у свою відсутність. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося,на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Суд, перевіривши доводи позовної заяви матеріалами справи, дослідивши оригінал доказу, встановив таке. Згідно з наданою позивачем копією ордеру № 4534 від 30 грудня 1985 року виконавчого комітету Сєвєродонецького міської ради, [PERSON] та членам її сім`ї передана у спільну сумісну власність квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] /а.с.14/. Розпорядженням № 966 від 05 травня 1997 року відділу приватизації житла виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради народних депутатів, копію якого долучено позивачем, [PERSON] та членам її сім`ї передана у спільну сумісну власність квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] /а.с.14, зворот/. З дослідженого в судовому засіданні оригіналу свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 07 травня 1997 року, виданого Відділом приватизації житла міськвиконкому Сєвєродонецької міської ради, копію якого долучено позивачем /а.с.15/ убачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності: [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На зворотній свідоцтва вказано, що квартира [ADDRESS] зареєстрована БТІ на праві спільної сумісної власності на підставі «Свідоцтва про право власності на житло» і записана у реєстрову книгу за № 450 17 червня 1997 року. Запис засвідчено підписом керівника та печаткою Сєвєродонецького БТІ. В оглянутому оригіналі технічного паспорту на квартиру, виданому КП Сєвєродонецьке БТІ, долученому позивачем у копії /а.с.16-17/вказано, що квартира [ADDRESS] , знаходиться у власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності, вказано, що про право власності записано у реєстрову книгу БТІ за № 450. Запис засвідчений підписом керівника та печаткою БТІ. Відповідно до копії домової книги на квартиру за адресою [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] записані, як такі, що мали постійне місце проживання за цією адресою /а.с.17, зворот-20/. 15 червня 2022 року [PERSON] укладено шлюб та змінено прізвище на [PERSON] /а.с.32/, що підтверджується наданою копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] . Згідно з заочним рішенням, ухваленим Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області 18 грудня 2024 року у справі № 183/4438/24, визнано за [PERSON] право власності на 1/8 частку квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Визнано за [PERSON] право власності на 3/8 частки квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . За даними Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, витягу з ДРРП наявні відомості про реєстрацію 20 червня 2025 року права власності на нерухоме майно квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] /а.с.6/. За [PERSON] на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 183/4438/24 від 18 грудня 2024 року зареєстровано право власності на 1/8 та 3/8 частини квартири. З відповіді Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області за № 372 ВС/3Г, наданої на звернення позивача вказано про відсутність інформації на спірну квартиру. Наголошено про те, що інформація стосовно об`єктів нерухомого майна зберігалась в архіві підприємства на паперових носіях, оскільки на сьогоднішній день територія Сєвєродонецької міської територіальної громади є окупованою, підприємство не може виконувати свої функції в т. ч. надавати інформацію про об`єкти нерухомого майна /а.с.20, зворот/. Розпорядження начальника Сєвєродонецької міської військової адміністрації від 19 січня 2024 року № 47ВА у місті Сєвєродонецьку вулиця Курчатова перейменована на вулицю Князя Володимира /а.с.20, зворот/. Постановою Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19 вересня 2024 року № 3984-IX перейменовано: Сєвєродонецький район на Сіверськодонецький район; місто Сєвєродонецьк Сєвєродонецького району на місто Сіверськодонецьк. Таким чином, матеріали справи свідчать про наявність спору, що пов`язаний з невизнання державою факту належності позивачеві майна на праві власності через відсутність можливості отримати відомості щодо видачі правовстановлюючих документів для реєстрації права власності відповідно до діючого законодавства та відсутністю запису про право власності в Державному реєстрі права власності. Вирішуючи спір суд ураховує таке. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як установлено вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до п. 1.2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі, споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продаж; пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майн подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права ні утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо. Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції, чинній на 26 лютого 1996 року передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. У позивача наявні документи, що засвідчують її право власності (свідоцтво про право власності на житло), яке зареєстровано згідно з чинного на момент його видачі законодавства, однак відсутність можливості перевірки дійсності його видачі шляхом звернення до органу, який на момент переходу до позивача права власності здійснював державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у зв`язку з тимчасовою окупацією рф території України, позбавляє позивачів можливості довести своє право. Верховний суд України у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Крім того, у постанові Верховного суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, утому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. На день розгляду справи територія Сіверськодонецької міської територіальної громади є тимчасово окупованою в розумінні п. 7 ч. 1 ст. 1-1, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», з урахуванням положень абз. 2 п. 1 Постанови КМУ від 06 грудня 2022 року № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією», Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376. Внаслідок викладеного відновити документ, отримати його дублікат чи засвідчену з оригіналу копію як позивач, так і суд, позбавлені можливості. Позивачем право власності набуте у 1997 році. Надані позивачем докази у виді свідоцтва про право власності на житло, технічного паспорту видані та посвідчені органом, що здійснював реєстрацію права власності на 1997 рік Сєвєродонецьким БТІ, з відповідними відмітками про реєстрацію набуття права власності, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації права власності на квартиру. Крім того, ще до набуття права власності позивач почала користувалася нею, про що свідчить її реєстрація у квартирі з 1993 року /а.с.31/. Щодо частки позивача у праві власності. За ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України). Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 4 ст. 368 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України). Зважаючи на те, що у правовстановлюючому документі вказано про належність майна до спільної сумісної власності (без визначення часток) позивача та третьої особи, третя особа набула у спільну часткову власність 1/2 права власності після смерті батьків, які були іншими спільними сумісними власниками та виділу цієї частки зі спільного сумісного майна, доказів відхилення від рівності часток у праві спільної сумісної власності, яке залишилося на спірне майно суду не надано та такі обставини позивачем у позові не аргументовані, позивач у позові просить виділити частку майна у рівній частині, суд висновує, що за позивачем слід визнати право спільної сумісної власності у розмірі 1/4 частині вищевказаного майна. Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд висновує про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем доведено її право власності на 1/4 частину спірної квартири, проте оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі відомості відсутні, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності позивача на спірну квартиру у БТІ з тимчасово окупованої території (м. Сіверськодонецьк Луганської області) на теперішній час неможливо, позивач не може розпоряджатися своїм майном, що порушує її права власності, у зв`язку з чим, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved