Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить шлюб, зареєстрований 15 лютого 2014 року у міській ратуші м. Меєрі у Франції, відповідно до акту укладення шлюбу №3, MN84163, розірвати. На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що від шлюбу з відповідачем мають дочку [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння та втрату поваги один до одного. З серпня 2025 вони проживають окремо та припинили подружні відносини, а тому позивачка вважає збереження шлюбу неможливим,проти надання терміну для примирення заперечує. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, представник позивачки подала до суду заяву, в якій просить розглядати справу без її участі та участі позивачки. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі, а також проти ухвалення судом заочного рішення не заперечують. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений. Оскільки розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, в силу ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача, на підставі наявних в справі доказів і, відповідно до п.4 ч.1 ст.280 ЦПК України, зі згоди представника позивачки ухвалює рішення при заочному розгляді справи. За таких обставин, суд, дослідивши письмові докази у справі, прийшов до наступного. Судом встановлено, що між сторонами було зареєстровано шлюб 15 лютого 2014 року, що підтверджується актом укладення шлюбу від 15.02.2014 року, у міській ратуші м. Меєрі у Франції, відповідно до акту укладення шлюбу №3, MN84163 (а.с.11). Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] є громадянами України (а.с.4,6). Від шлюбу сторони мають дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження 2014/№822 (а.с.9). Згідно з абз.4 п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави. Відповідно до п.3 ч.1 ст.2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, підсудність судам України справ з іноземним елементом. Визначаючи підсудність справи судам України, необхідно керуватися загальними правилами, визначеними у ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право». В п.п.2,7 ч.1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлені підстави визначення підсудності справ судам України, зокрема, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи відповідача, чи якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України. Позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них ( ч.2 ст.28 ЦПК України). Оскільки шлюб укладався на території Франції, а відповідач у справі має зареєстроване місце проживання на території України, суд прийняв до провадження справу, що відповідає вимогам ч.1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право». Визначаючи матеріальне право якої держави підлягає застосуванню національним судом під час вирішення спору про розірвання шлюбу з іноземним елементом, суди мають керуватися правилами ст.ст. 60, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право». Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу (ст.63 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Згідно зі ст.60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування ч.2 ст.16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним. Аналіз положень ст.60 Закону України «Про міжнародне приватне право» дає підстави дійти висновку, що законодавець України визначив чотири колізійні прив`язки у визначенні закону, яким має керуватися подружжя під час вирішення питання про припинення шлюбу, зокрема: 1) спільний особистий закон подружжя (lex patrie); 2) закон спільного місця проживання подружжя, за умови, що один з подружжя продовжує проживати у цій державі (lex domicilii); 3) право держави, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином (proper law); 4) закон, обраний подружжям (lex voluntatis). Під час визначення матеріального права, що підлягає застосуванню, суд чи інший орган керується тлумаченням норм і понять відповідно до права України, якщо інше не передбачено законом. Якщо норми і поняття, що потребують правової кваліфікації, не відомі праву України або відомі під іншою назвою або з іншим змістом і не можуть бути визначені шляхом тлумачення правом України, то при їх правовій кваліфікації також враховується право іноземної держави (Закону України «Про міжнародне приватне право»). Визначаючи, чи є у подружжя спільний особистий закон, необхідно враховувати положення ч.1 ст.16 Закону України «Про міжнародне приватне право», відповідно до якої особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Як позивачка, так і відповідач є громадянами України, їхнє місце проживання зареєстроване на території України, відповідач заперечень щодо підсудності даної справи суду України не подавав, а відтак не заперечив щодо вибору позивачкою права, що підлягає застосуванню у зазначених правовідносинах. Враховуючи наведене, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми матеріального права України, тобто законодавство України. Стаття 51 Конституції України визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями ч.ч.3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, судом встановлено, що шлюб існує формально, сторони не підтримують подружніх стосунків, разом не проживають, спільного господарства не ведуть, примирення та збереження їх сім`ї є неможливим. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи. З огляду на вищенаведене, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому позов слід задовольнити та шлюб між сторонами розірвати. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Представником позивачки до закінчення розгляду справи по суті було подано докази понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн, а саме, надано договір про надання правової допомоги від 20 листопада 2025 року, укладений між [PERSON] та адвокатом Сусла Іриною Миколаївною, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, розрахунок витрат на професійну правничу допомогу до договору про надання правової допомоги від 20.11.2025 року (а.с.12-13, 15, 16). Згідно з протоколом узгодження вартості послуг від 20.11.2025 р, вартість послуг із правової допомоги складає 5 000,00 грн (а.с.14). Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що із [PERSON] підлягають стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України стягненню на користь позивачки з відповідача підлягають судові витрати по справі, а саме судовий збір в сумі 1211 грн 20 коп.

Outcome: approved