Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

Галицька районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить виселети [PERSON] , [INFO] , з квартири [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що на підставі Переселенчого листа №103/302 від 23.12.1996 на час капремонту в будинку [ADDRESS] сім`я [PERSON] в складі 4 осіб поселялася в квартиру відселенчого фонду [ADDRESS] . Після закінчення капітального ремонту мешканці зобов`язані повернутися на своє постійне місце проживання. Відповідно до відомостей з реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб №202453 від 17.09.2025, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Також, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №444842661 від 24.09.2025, право приватної спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] має [PERSON] (дата прийняття рішення про державну реєстрацію 18.11.2011). З наявної ЛМКП «Айсберг» інформації квартира [ADDRESS] , зареєстрованих осіб немає. На момент візуального обстеження комісією встановлено, що в квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] . Для обстеження квартири [ADDRESS] [PERSON] доступу не надав, зі слів останнього за вказаною адресою проживає він з своєю сім`єю, мати [PERSON] за даною адресою не проживає. 12.09.2025 ЛМКП «Айсберг» скеровано [PERSON] рекомендованою кореспонденцією попередження №1082 від 12.09.2025, в якому зобов`язано у десятиденний термін звільнити самовільно зайняту квартиру [ADDRESS] , в якій вона проживає на даний час, проте відповідач добровільно дану квартиру не звільняє. Крім цього, ордер відповідачу не видавався, договір найму жилого приміщення укладений не був, а тому спірне приміщення відповідачем використовується самовільно, відтак просить позов задоволити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 27.10.2025 відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 17.11.2025 від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Львівської міської ради - Феник Л.М. через систему "Електронний суд" надійшли письмові пояснення, у яких представник позовні вимоги підтримала, просила такі задоволити. 24.11.2025 представник відповідача [PERSON] через систему "Електронний суд" подала відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги вважає незаконними та безпідставними, оскільки зазначені обставини не відповідають дійсності. Зазначає, що відповідач не займала самоправно спірне жиле приміщення - квартиру [ADDRESS] , [PERSON] вказана квартира була виділена Львівською міською радою у встановленому законом порядку для проживання на час капітального ремонту будинку [ADDRESS] . Станом на сьогодні, капітальний ремонт будинку [ADDRESS] не проведений, а тому продовжують існувати підстави, які і стали причиною поселення відповідача в квартиру відселеного фонду [ADDRESS] . З огляду на зазначене просить відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25.11.2025 розгляд справи відкладено та надано позивачу час на підготовку та скерування відповіді на відзив. 08.12.2025 від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, з метою мирного врегулювання спору. Згідно довідки від 08.12.2025 складеної секретарем судового засідання Чубей К.А. відкладено розгляд справи. Сторони у справі про судовий розгляд даного позову повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Повідомлення сторін про розгляд справи було здійснено шляхом скерування судових повідомлень на їх поштову та електронну адреси. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Судом встановлено, що відповідно до копії переселенчого листа №103/302 від 23.12.96, підписаного директором департаменту [PERSON], в будинку [ADDRESS] розпочинається капремонт. На час капремонту вказаного будинку сім`я [PERSON] в складі 4-х осіб поселяється в квартиру відселенчого фонду [ADDRESS] . Після закінчення капітального ремонту мешканці зобов`язані повернутися на своє постійне місце проживання /а.с.5/. Згідно відомостей з реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб №202453 від 17.09.2025, за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 4 особи, а саме: [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 22.06.1977, [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 06.02.2025, [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 08.04.1999, [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 20.02.1960 /а.с. 6/. З інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно №444842661 від 24.09.2025 вбачається, що [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належить частки квартири [ADDRESS] /а.с. 7-8/. Згідно акту візуального обстеження квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] від 05.06.2025, затвердженого директором ЛМКП «Айсберг» Горошко Р., квартира [ADDRESS] знаходиться на четвертому поверсі чотириповерхового будинку і складається з однієї житлової кімнати, кухні, санвузла, ванної кімнати та коридору. Загальна площа 28,3 кв.м., квартира державна (відселенча), зареєстрованих осіб немає (переселений лист №103/302 від 23.12.1996). На момент візуального обстеження комісією встановлено, що в даній квартирі проживає [PERSON] . Квартира [ADDRESS] приватизована, знаходиться на другому поверсі двоповерхового будинку, перебуває у спільній сумісній власності відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В зазначеній квартирі зареєстровано чотири особи, а саме: [PERSON] , [INFO] (син), [PERSON] , [INFO] (мати), [PERSON] , [INFO] (дочка), [PERSON] , [INFO] . Для обстеження квартири [ADDRESS] [PERSON] доступу не надав. Зі слів останнього за вказаною адресою проживає він і його сім`я, мати [PERSON] за даною адресою не проживає /а.с.9/. 12.09.2025 ЛМКП «Айсберг» скеровано мешканці квартири [ADDRESS] [PERSON] попередження №1082 від 12.09.2025, в якому зобов`язано останню у десятиденний термін звільнити самовільно зайняту квартиру [ADDRESS] , в якій вона проживає на даний час /а.с.10/. 22.09.2025 комісією в складі заступника директора ЛМКП «Айсберг» [PERSON]., майстрів дільниць ЛМКП «Айсберг» [PERSON] та [PERSON] складено акт візуального обстеження квартири [ADDRESS] про те, що у вказаній квартирі проживає [PERSON] та добровільно звільняти дану квартиру відмовляється /а.с.11/. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 58 Житлового кодексу України встановлено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до п.4.1.46. Положення про Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 225 від 11.03.2025, до повноважень районної адміністрації віднесено зміна, укладення договору найму житлових приміщень, укладення договорів найму житла у гуртожитках, які є власністю Львівської територіальної громади, приєднання звільнених житлових приміщень у порядку, встановленому виконавчим комітетом. Відповідно до п.4.1.51. Положення, до повноважень районної адміністрації також належить звернення до судових органів з позовними заявами, скаргами щодо справ про виселення громадян з жилих приміщень, у яких вони незаконно проживають; визнання осіб такими, які втратили право на користування жилими приміщеннями; з інших справ, які виникають у процесі здійснення наданих районній адміністрації повноважень, забезпечення здійснення працівниками юридичного відділу у судових справах самопредставництва від районної адміністрації. Статтями 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Відповідно до ч.3 статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Крім цього, відповідно до ухвали Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 13.10.2021 у справі №464/1806/17 визначено, що особи, які самовільно займають житло без правових підстав, можуть бути виселені без надання іншого приміщення. Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Судом встановлено, що договір найму між позивачем та відповідачем на спірне житлове приміщення не укладався, ордер відповідачу не видавався, відтак відсутність ордера та договору найму свідчить про відсутність у особи правових підстав користування спірним житловим приміщенням, яке є державним (відселенчим), а тому сам факт фактичного проживання відповідача у спірній квартирі не породжує у неї житлових прав та таке приміщення використовується самовільно. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 у справі № 447/455/17 зазначила, що виселення особи з житлового приміщення без надання іншого житла допускається за умови, що таке втручання у право на житло є передбачене законом, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві (ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі №361/4481/19 зазначила, що при оцінці пропорційності виселення суди мають враховувати, зокрема, чи призводить таке втручання до втрати особою єдиного житла. Разом з тим, враховуючи, що відповідач є співвласником квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відтак виселення останньої з спірного житлового приміщення не призводить до втрати нею єдиного житла та відповідає критеріям пропорційності втручання у право на житло. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищезазначене, проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] є самовільним, порушує права балансоутримувача житлового фонду, суд дійшов висновку, що є законні підстави для її виселення. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачем було сплачено судовий збір у сумі 3028 грн., а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved