Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

Представник позивача адвокат Врона А.В. у лютому 2025 року звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідача на свою користь безпідставно набуті грошові кошти в сумі 50000,00 грн, витрати на правову допомогу та сплачений судовий збір. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що наприкінці грудня 2024 року початку січня 2025 року, [PERSON] в соціальній мережі «Telegram», контактом Дарією (номер телефону, який вказаний у телеграмі [NUMBER] , яка представилась фінансовим менеджером невідомої організації, було запропоновано подати заявку на роботу на неповний робочий день. Суть даної роботи полягала у виконанні поставлених готельних завдань, переводячи при цьому грошові кошти невідомим особам, за якими нібито нараховувалися бали. Ввійшовши поступово в довіру, контактом Дарією позивача запевнялося, що в найкоротший період часу при мінімальних інвестиціях дохід позивачки збільшиться в декілька разів, а при великих вкладеннях дохід збільшиться в 40 разів, для цього потрібно було постійно вносити грошові кошти на особистий рахунок невідомих фізичних осіб. Користуючись юридичною необізнаністю та розуміючи, що [PERSON] легко піддається на маніпулювання, вищезгаданою особою було запропоновано вкладати значні грошові кошти задля виконання готельних завдань, при цьому запевняючи позивача, що всі вкладені кошти будуть повернуті разом із нарахованими бонусами за таку роботу. Маючи повну довіру позивача, так як контакт [PERSON] постійно була на зв`язку, [PERSON] нічого не підозрюючи, не звертала увагу на ті обставини, що дана робота по виконанню готельних завдань, шляхом переведення особистих коштів позивача є шахрайською схемою та жодних коштів [PERSON] повернуто не буде. Однією з таких операцій слугує переведення грошових коштів на рахунок невідомої особи для позивача [PERSON] у розмірі 50000,00 грн., який був наданий фінансовим менеджером [PERSON] , що вбачається з особистого листування між [PERSON] та позивачем. На підтвердження вищезгаданої фінансової операції представником позивача надано суду копію платіжної інструкції № 7К19-ТС68-27С6-М4Т2 від 02.01.2025 року. Представник позивача зазначає, що фінансовим менеджером було надано реквізити, на які потрібно було перераховувати кошти саме фізичних невідомих осіб, а не компанії, яка давала роботу [PERSON] , що також є дивним, адже контактом [PERSON] не повідомлялось, ким є вказані особи. Окрім цього представник позивача посилається на те, що між [PERSON] та [PERSON] не було укладено жодного договору, у зв`язку із чим кошти було помилково зараховані на розрахунковий рахунок відповідача та останній безпідставно набув їх, оскільки жодних договірних правовідносин між сторонами не існує. Після того як [PERSON] повідомила фінансового менеджера, що вона не може вивести кошти, їй було повідомлено, що дані кошти застрягли в фінансових операціях та їх виведення не вбачається за можливе. Також було вказано, що задля виведення коштів, вкладених позивачем, їй потрібно перевести ще більшу суму, що також слугує підтвердженням протиправності набутих грошових коштів відповідачем. У зв`язку з вищевикладеним позивач звернувся до суду з даною позовною заявою. Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси цивільну справу передано на розгляд Херсонського міського суду Херсонської області. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 03.04.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Від учасників провадження не надійшло заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача, в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом неодноразового направлення судових повісток про виклик до суду за адресою реєстрації місця проживання відповідача. Відповідно п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Пунктом 99-1 «Правил надання послуг поштового зв`язку», затверджених постановою КМ України від 5 березня 2009 р. № 270, установлено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду. Отже, відповідно п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається, що судова повістка відповідачу вручена. Процесуальним правом надати відзив на позов або письмові пояснення по суті предмету спору відповідач не скористався. Документів, що підтверджують поважність причин його відсутності суду не надано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд здійснює судовий розгляд у судовому засіданні без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Статтями 13, 81 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Судом встановлено, що наприкінці грудня 2024 року на початку січня 2025 року [PERSON] в соціальній мережі «Telegram» контактом на ім`я [PERSON] , яка використовувала номер телефону [NUMBER] та представилась фінансовим менеджером невідомої організації, було запропоновано роботу на неповний робочий день. Зміст запропонованої роботи полягав у виконанні так званих «готельних завдань», що передбачали перерахування грошових коштів невідомим фізичним особам з подальшим нібито нарахуванням балів і виплатою доходу. При цьому контакт [PERSON] запевняла позивачку у можливості отримання значного прибутку в короткі строки: при мінімальних вкладеннях у декілька разів, а при значних інвестиціях до сорокакратного збільшення доходу Як встановлено з матеріалів справи та особистого листування між позивачкою і контактом Дарією, остання переконувала позивачку у необхідності внесення все більших сум грошових коштів, запевняючи, що всі вкладені кошти будуть гарантовано повернуті разом із бонусами. Однією з таких фінансових операцій є перерахування 02.01.2025 року грошових коштів у розмірі 50000,00 грн на рахунок [PERSON] , реквізити якого були надані контактом Дарією. Зазначена обставина підтверджується копією платіжної інструкції № 7К19-ТС68-27С6-М4Т2 від 02.01.2025 року, поданою представником позивача. Судом також встановлено, що фінансовим менеджером Дарією позивачці надавалися реквізити виключно фізичних осіб, а не юридичної особи або компанії, яка нібито пропонувала роботу. При цьому [PERSON] не повідомлялось, ким саме є зазначені фізичні особи та на яких правових підставах їм здійснюється перерахування коштів. Крім того, між [PERSON] та [PERSON] не було укладено жодного договору або іншого правочину, який би слугував підставою для перерахування грошових коштів. Отже, кошти у розмірі 50 000,00 грн були зараховані на рахунок відповідача без наявності будь-яких договірних зобов`язань між сторонами. Після повідомлення позивачкою контакту Дарії про неможливість виведення коштів їй було зазначено, що грошові кошти нібито «застрягли у фінансових операціях» та їх повернення є неможливим. Водночас Дарією було запропоновано перерахувати ще більшу суму коштів для нібито розблокування та виведення раніше внесених коштів. Зазначені обставини в їх сукупності свідчать про відсутність правових підстав для набуття третіми особами грошових коштів позивачки та підтверджують факт безпідставного набуття майна, а також протиправний характер відповідних фінансових операцій. Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Суд зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що [PERSON] є саме тією особою, з якою [PERSON] перебувала у будь-яких правовідносинах, а також що саме йому позивачкою було перераховано грошові кошти у розмірі 50000,00 грн. у межах домовленостей щодо виконання так званих «готельних завдань». Позивачем не доведено, що реквізити банківського рахунку, на які було здійснено перерахування грошових коштів, були надані безпосередньо [PERSON] , а також що саме відповідач є особою, яка фактично отримала та розпорядилась спірними грошовими коштами у межах зазначеної схеми. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що особа, яка вела листування з [PERSON] в соціальній мережі «Telegram» під іменем «Дарія», використовуючи номер телефону [NUMBER] , діяла за дорученням відповідача або перебувала з ним у будь-яких договірних чи інших правовідносинах. Також позивачем не доведено, що саме [PERSON] користувався вказаним акаунтом у соціальній мережі «Telegram» чи будь-якими іншими засобами зв`язку, за допомогою яких здійснювалось спілкування щодо перерахування грошових коштів, а не невстановлена третя особа. При цьому суд звертає увагу, що позивачем або її представником не заявлялись клопотання про витребування доказів, спрямованих на ідентифікацію особи відповідача, зокрема щодо належності банківського рахунку, встановлення фактичного користувача акаунту в соціальній мережі «Telegram», а також перевірки можливого зв`язку відповідача з особою, яка представилась фінансовим менеджером. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, звертаючись до суду з позовом саме на позивача покладається обов`язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог. Суд ухвалює рішення про задоволення позову, виходячи передусім із доведеності таких вимог позивачем. В даному випадку представник позивача не довів наявність підстав для задоволення позовних вимог, а також не обґрунтував, що саме [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ), який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , порушив права [PERSON] . Згідно правового висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 21 липня 2021 року в справі № 287/363/16, вказано, що при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування з важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд має право винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (правова позиція Верховного Суду в постанові від 29 вересня 2022 року в справі 857/7/22). Таким чином, за обставин, викладених у позові, суду не надано належних, допустимих та достатніх доказів того, що саме [PERSON] є особою, яка фактично розпоряджалася грошовими коштами, перерахованими [PERSON] у розмірі 50000,00 грн. Позивачем не доведено, що банківський рахунок, на який було здійснено спірне перерахування, використовувався ним особисто, а також що відповідач мав будь-яке відношення до осіб, які ініціювали отримання грошових коштів та координували їх перерахування, зокрема до особи, яка у соціальній мережі «Telegram» представилась фінансовим менеджером. За відсутності доказів, які б підтверджували причетність відповідача до отримання та використання спірних грошових коштів, позовні вимоги про їх стягнення є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції № 235644357 від 21.02.2025 року встановлено, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн. Оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду покладається на позивача у повному обсязі. На підставі ст. ст. 207, 526, 530, 626, 628, 633, 638, 1048, 1054, 1055 ЦК України,

Outcome: dismissed