Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

17.03.2025 позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просить визначити спосіб участі батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні з донькою [PERSON] , [INFO] , шляхом встановлення порядку і часу для спілкування, а саме: безперешкодні побачення батька з донькою у вихідні дні тижня, з правом відвідувати громадські місця; необмежене спілкування батька з донькою засобами телефонного, поштового, електронного або іншого засобу зв`язку; спільний відпочинок батька з донькою щорічно (15 днів поспіль) в період шкільних літніх канікул щорічної/додаткової відпустки батька, без присутності матері, з попереднім наданням відомостей матері про місце перебування доньки з батьком; кожен день народження батька [PERSON] з 09:00 год до 21:00 год у разі наявності бажання дитини та якщо це не зашкодить її навчанню, з можливістю виїзду з дитиною за межі населеного пункту, де проживає дитина, з попереднім повідомленням про це матері дитини; кожне державне свято України, або у будь який інший день за попередньою згодою матері дитини та самої дитини, якщо це не зашкодить її навчанню, з можливістю виїзду з дитиною за межі населеного пункту, де проживає дитина, з попереднім повідомленням про це матері дитини; зобов`язати [PERSON] надавати [PERSON] на його вимогу точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання та перебування дитини, а у разі їх зміни, повідомляти про це [PERSON] не пізніше наступного дня після настання таких обставин; заборонити [PERSON] без попереднього узгодження чи домовленості, відповідної нотаріально посвідченої згоди батька [PERSON] вивезти дитину [PERSON] за межі України. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29.10.2024. Позивач вважає, що [PERSON] чинить йому перешкоди в спілкуванні з малолітньою дочкою [PERSON] , що унеможливлює його активну участь у житті дочки. Так, 12.04.2024 він звернувся до служби у справах дітей виконкому Ковельської міської ради з питання його участі у вихованні та спілкуванні з дочкою [PERSON] . Матір дитини заперечувала той факт, що вона перешкоджає спілкуванню батька з дитиною, а тому заяву позивача залишено без розгляду. Всі його спроби в налагодженні контакту з матір`ю дитини, були безуспішними, позивачу не відомо де дитина фактично проживає та з ким, а тому, він позбавлений реальної можливості спілкування з дитиною, побачень та проведення часу з нею, та участі в її житті на тому рівні, як би хотілося. [PERSON] є діючим військовослужбовцем, що на його думку, підлягає врахуванню у питанні визначення способу його участі у вихованні та спілкуванні з донькою. Позивач зазначив, що право батька брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з дитиною є безумовним та гарантоване законом. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків, щодо дитини; батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21.03.2025 позовну заяву залишено без руху через її невідповідність вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України. 28.03.2025 надійшла заява позивача про усунення недоліків. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25.04.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 21.05.2025. 21.05.2025 підготовче судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідачки. 12.06.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, який ухвалою суду від 25.06.2025 залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку для його подання. 25.06.2025 підготовче судове засідання відкладено для витребування доказів. 24.07.2025 в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву. 06.08.2025 підготовче судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідачки. 23.09.2025 в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву у зв`язку з залученням до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору та для витребування доказів. 30.10.2025 в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву за клопотанням представниці позивача. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17.11.2025 залучено до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. 16.12.2025 судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою відповідачки. 20.01.2026 судове засідання відкладено для ухвалення та проголошення рішення. Позивач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. В судовому засіданні представниця позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити. В судовому засіданні відповідачка та її представниця позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити в їх задоволенні. Представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Представник Служби у справах дітей Надвірнянської міської ради в судове засідання не з`явився, просить справу розглядати у її відсутності. Представник Служби у справах дітей Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області в судове засідання не з`явився, просить справу розглядати у її відсутності. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно зі статтею12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 12.11.2019. [PERSON] взята на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою перебування: [ADDRESS] (довідка від 02.05.2022 № 755-5001481671). Служба у справах дітей з питань опіки та піклування виконавчого комітету Ковельської міської ради повідомила суд про неможливість надати висновок органу опіки і піклування щодо розв`язання спору між батьками [PERSON] та [PERSON] у спілкуванні з дитиною, визначення способів участі у її вихованні та встановлення графіків зустрічей з донькою [PERSON] , [INFO], оскільки матір та дитина не перебувають на території Ковельської ОТГ. Згідно копії договору оренди, наданого представником відповідачки, [PERSON] разом з донькою [PERSON] тимчасово проживають за адресою: [ADDRESS] . Згідно висновку щодо розв`язання спору про визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, затвердженого рішенням виконавчого комітету Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області № 209 від 18.12.2025, визначено участь батька [PERSON] , [INFO] у вихованні та спілкуванні з донькою [PERSON] , [INFO] , шляхом встановлення порядку і часу для спілкування, а саме: *безперешкодні побачення батька з донькою у вихідні дні тижня, з правом відвідувати громадські місця; *необмежене спілкування батька з донькою засобами телефонного, поштового, електронного або іншого зв`язку; *спільний відпочинок батька з донькою щорічно (15 днів поспіль) в період шкільних літніх канікул або щорічної/додаткової відпустки батька, без присутності матері, з попереднім наданням відомостей матері про місце перебування доньки з батьком; *кожен день народження батька [PERSON] з 09:00 до 21:00 год у разі наявності бажання дитини та якщо це не зашкодить її навчанню з можливістю виїзду з дитиною за межі населеного пункту, де проживає дитина, з попереднім повідомленням про це матері дитини; *кожне Державне свято України, або у будь-який інший день за попередньою згодою матері дитини та самої дитини, якщо це не зашкодить її навчанню, з можливістю виїзду з дитиною за межі населеного пункту, де проживає дитина, з попереднім повідомленням про це матері дитини. *зобов`язати [PERSON] надавати [PERSON] на його вимогу точну інформацію щодо фактичного місця проживання та перебування дитини, а у разі їх зміни, повідомляти про це батька не пізніше наступного дня після настання таких обставин. З даного висновку не можливо встановити на підставі яких матеріалів були встановлені обставини, викладені у ньому, чи залучався психолог для встановлення психоемоційного стану дитини. Згідно з частиною 1 статті 9 СК України, подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Частиною 1 та 2 статті 155 СК України встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до частини 1, частини 2, частини 3 статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 158 СК України визначено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно з частиною 1, частиною 2 статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відповідно до пункту 73, пункту 74 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою КМУ від 24.09.2008 року № 866, у разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини один із батьків, що проживає окремо від дитини, подає службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (в разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини. Працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками, у разі можливості з іншими родичами дитини, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи щодо забезпечення проведення оцінки потреб батьків з метою встановлення здатності матері, батька виконувати обов`язки щодо виховання дитини та догляду за нею. До уваги беруться ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини. Після з`ясування обставин, що призвели до виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, служба у справах дітей складає висновок. Участь у вихованні дитини та у разі потреби порядок побачення з дитиною того з батьків, який проживає окремо від неї, встановлюються рішенням районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади з урахуванням висновку служби у справах дітей. Під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи. Статтею 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. На момент ухвалення рішення судом, [PERSON] разом з донькою [PERSON] тимчасово проживають за адресою: [ADDRESS] . Як внутрішньо переміщені особи зареєстровані в м. Ковель Волинської області. Місце проживання дитини визначено з матір`ю, за домовленістю обох батьків. Батько малолітньої [PERSON] - [PERSON] є військовослужбовцем [NUMBER] прикордонного загону ДПС України, тимчасово проживає за адресою: [ADDRESS] , а тому позбавлений можливості приймати участь у вихованні дитини безпосередньо, шляхом фізичного контакту. Враховуючи, що матір дитини не підтримує контакт з її батьком, останній просив в позасудовому порядку визначити йому спосіб участі у вихованні доньки. Рішенням виконавчого комітету Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області № 209 від 18.12.2025, затверджено висновок про участь батька [PERSON] , [INFO] , у вихованні та спілкуванні з донькою [PERSON] , [INFO] . Однак, дане рішення органу місцевого самоврядування не усунуло перешкоди щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, оскільки відповідачка вважає, що права [PERSON] , як батька, не порушені. Суд зауважує, що обов`язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен з батьків зобов`язаний брати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен мати формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Законодавство України закріплює обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. В іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок не чинити цьому перешкоди. Основною перешкодою у спілкуванні з дитиною, з боку матері, позивач вважає ту обставину, що остання не виходить на зв`язок, що позбавляє батька спілкування з малолітньою дочкою. Також позивач зазначав про те, що відповідач не повідомила його про зміну їх з дитиною місця проживання. Що стосується позовних вимог в частині визначення способу участі позивача у спілкуванні та вихованні дитини, суд приходить до наступного висновку. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, орган опіки та піклування подає письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Частиною шостою статті 19 СК України передбачено, що суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Орган опіки і піклування може визначити місце зустрічі батька з дитиною (за місцем проживання когось із них чи іншої особи), періодичність та тривалість їх. Висновок органу опіки і піклування має базуватися на достовірній інформації про усі фактичні обставини, які можуть мати істотне значення та ретельному їх з`ясуванні. Такий висновок є рекомендаційним, тому суд може постановити інше рішення, ніж пропонує орган опіки та піклування. Між тим, суд, при ухваленні рішення, враховує вік та стан здоров`я дитини, те, що з 24 лютого 2022 року по теперішній час у країні введено воєнний стан, обстановка у державі наразі не є цілком безпечною, ситуація в сім`ї носить конфліктний характер, батьки є рівними у своєму праві на спілкування та виховання дитини, тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в цій частині та вважає за можливе визначити спосіб участі батька у вихованні дитини наступним чином. Щодо безперешкодних побачень батька з донькою у вихідні дні тижня, з правом відвідувати громадські місця, підлягає частковому задоволенню. Батько дійсно має право підтримувати фізичний контакт з дитиною, у зв`язку з чим є необхідним забезпечити його право на побачення з дитиною у вихідні дні, коли [PERSON] може прибувати до населеного пункту, в якому мешкає його малолітня донька, однак, на перший час це має бути у вигляді зустрічей у денний час, без ночівлі в незнайомому для дитини місці. Більш того, оскільки наразі дитина фактично не контактує з батьком, і матір є для неї головною значущою людиною в житті, дитина може не відчувати себе в безпеці, якщо матері не буде в полі її зору. Тому дану обставину потрібно врахувати під час зустрічі батька з донькою, та під час їх спільного відпочинку. Суд вважає за необхідне рекомендувати позивачу, як батьку дитини, встановити довірливі відносини з донькою під час спілкування по відеозв`язку, а під час безпосередніх побачень з донькою, проводити їх на початку в полі зору матері дитини, щоб малолітня донька відчувала себе в безпеці. Згодом, зустрічі можливо проводити без присутності матері дитини, якщо малолітня [PERSON] буде довірливо відноситись до [PERSON] . Щодо необмеженого спілкування батька з донькою засобами телефонного, поштового, електронного або іншого зв`язку. Даний спосіб участі у спілкуванні дитини з батьком шкодить інтересам не тільки батька, а і дитини, тому, що необмежене спілкування є обтяжливим навіть для дорослої людини, а для дитини, таке спілкування може призвести до негативних реакцій і пониженого настрою. Права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Насамперед, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Спілкування з дитиною, шляхом відеозв`язку надасть можливість встановити психоемоційний зв`язок між батьком та малолітньою донькою, оскільки через те, що вони проживають віддалено і не мають змоги контактувати фізично, дитина не отримує інформації про батька. Телефонний дзвінок без можливості ідентифікувати особу та розпізнати її по обличчю, теж не дасть змоги дитині запам`ятати образ батька, тому ефективним способом спілкування малолітньої [PERSON] з батьком [PERSON] , буде встановлення щоденних побачень по відеозв`язку тривалістю 5-20 хвилин, в період доби узгоджений з [PERSON] . Щодо спільного відпочинку батька з донькою щорічно (15 днів поспіль) в період шкільних літніх канікул або щорічної/додаткової відпустки батька, без присутності матері, з попереднім наданням відомостей матері про місце перебування доньки з батьком підлягає частковому задоволенню. Батько не позбавлений можливості проводити відпочинок разом дитиною, однак, на час воєнного стану, суд має врахувати безпекову ситуацію, яка не повинна загрожувати насамперед життю та здоров`ю малолітньої [PERSON] , а тому, необхідно надати можливість [PERSON] брати малолітню доньку на спільний відпочинок 2 рази на рік тривалістю до 7 днів, у присутності матері дитини або без такої, з огляду на відносини дитини та батька, однак для поїздки на відпочинок в регіони України, які знаходяться щонайменше на відстані 300 км від лінії бойового зіткнення. Щодо побачень у кожен день народження батька [PERSON] з 09:00 до 21:00 год у разі наявності бажання дитини та якщо це не зашкодить її навчанню з можливістю виїзду з дитиною за межі населеного пункту, де проживає дитина, з попереднім повідомленням про це матері дитини, підлягає частковому задоволенню. Суд вважає, можливим у кожен день народження батька з 09:00 до 21:00 год, надати можливість [PERSON] забирати дитину, враховуючи стан здоров' я та виключно за бажанням дитини, за умови дотримання режиму дня, учбового процесу та харчування дитини, й з обов`язковим поверненням дитини до місця її проживання з матір`ю. Щодо побачень та спілкувань у Державні свята України, суд зауважує, що під час воєнного стану не надаються вихідні дні на період свят, у зв`язку з чим наразі дана вимога є безпідставною. Крім того, для ефективного виконання рішення суду, є необхідним зобов`язати відповідача повідомляти позивача про зміну місця проживання дитини, та про стан здоров`я дитини, який позивач має врахувати під час спілкування з диною, та як необхідність у піклуванні про стан здоров`я доньки. Суд вважає, що саме такий спосіб участі у спілкуванні та вихованні дитини є таким, що відповідатиме віковим потребам малолітньої [PERSON] та за сумлінного відношення батька до виконання свого обов`язку, буде достатнім для забезпечення участі батька у процесі виховання дитини. Суд звертає увагу позивача на ту обставину, що спілкування з малолітньою донькою через телефон відповідача, покладає на останню додаткові витрати по оплаті послуг за телефонний зв`язок та інтернет, а тому позивачу слід врахувати дану обставину і створити всі умови для вільного спілкування з дитиною. У разі зміни обставин, пов`язаних із віком дитини, станом її здоров`я, психоемоційного стану, завершенням воєнного стану, жодна із сторін не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про визначення іншого способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. З приводу позовної вимоги про заборону [PERSON] без попереднього узгодження чи домовленості, без відповідної нотаріальної посвідченої згоди батька [PERSON] вивезти дитину [PERSON] за межі України, суд прийшов до наступного висновку. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка (штамп) про взяття на постійний консульський облік у закордонній дипломатичній установі України або перебування такого громадянина на постійному консульському обліку підтверджується довідкою про перебування на консульському обліку, яка формується з використанням засобів інформаційно-комунікаційної системи "е-Консул"; у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері); довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем; свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України. 3) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб; 4) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця та більше дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на захворювання, передбачені частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України, під час пред`явлення таких документів або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав: довідки, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, про наявність заборгованості із сплати аліментів (у разі коли сукупний розмір заборгованості перевищує суму відповідних платежів за три місяці); документа, виданого лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу, в порядку та за формою, встановленими МОЗ (у разі коли сума заборгованості по аліментах становить понад три місяці, але не більше чотирьох місяців). З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. На час запровадження в Україні правового режиму воєнного стану діють положення абзацу тринадцятого пункту 2-3 Правил, відповідно до яких виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. При цьому в разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану рішення щодо надання дозволу на виїзд за межі України особі чоловічої статі, яка супроводжує дитину, яка не досягла 16-річного віку, приймається з урахуванням приналежності супроводжуючої особи до переліку категорій осіб, які звільнені від військової служби та мобілізації, за наявності у неї підтвердних документів. За змістом положень частин 7, 8 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що відповідачка всупереч інтересам дитини має намір вивезти її на тимчасово окуповану територію або за кордон без дозволу батька. В позові не викладено жодної обставини та не надано позивачем доказів на підтвердження порушення відповідачкою прав позивача, його свобод чи законних інтересів, а також інтересів їх спільної дитини, пов`язаних із виїздом на тимчасово окуповану територію або за кордон. Крім того, позивачем не надано доказів та не наведено в позові щодо яких підготовчих дій матері дитини (відповідачки) і які обставини підтверджують про її намір виїхати та вивезти дитину без дозволу батька за кордон. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їхнього основного піклування. Способами захисту сімейних прав та інтересів статтею 18 СК України визначено, зокрема наступні: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. При вирішенні спору суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позовній вимозі. Переміщення дитини за межі держави постійного місця її проживання без згоди того з батьків, який здійснює опіку над дитиною, визнається незаконним згідно з Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Філософія цієї Конвенції полягає в боротьбі проти збільшення міжнародних викрадень, заснованій на бажанні захистити дітей та тлумаченні їхніх справжніх інтересів. Відповідно, мета попередження та негайного повернення відповідає концепції «найкращих інтересів дитини». За відсутності у національному законодавстві чітких положень, якими б було врегульовано порядок вирішення питання застосування судом превентивної тимчасової заборони на виїзд дитини за межі України та подальшого скасування такої заборони, Верховний Суд, виходячи із положень Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей й Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, статті 5 ЦПК України, вважає, що такі тимчасові заходи можуть підлягати до застосування у випадку доведення, що існує ризик викрадення (незаконного переміщення) дитини, яка має звичайне місце проживання в Україні. Вказане узгоджується із висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 755/17184/19. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). У даному випадку, з`ясовуючи питання існування ризику незаконного переміщення відповідачкою дитини за кордон без згоди батька, суд прийшов до висновку про відсутність законних підстав для заборони виїзду дитини сторін за межі України без згоди батька без визначення тривалості та країни виїзду, оскільки позивач не довів створення відповідачкою реальної загрози неправомірного вивезення дитини. Внесення Кабінетом Міністрів України у 2022 році змін до Правил перетинання державного кордону громадянами України, зокрема доповнення їх пунктом 2-3 щодо порядку виїзду за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, було обумовлено введенням воєнного стану в Україні внаслідок агресії РФ, пов`язаними із цим ризиками та обмеженнями і необхідністю врахування в першу чергу найкращих інтересів дітей. Такий порядок виїзду за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, на час воєнного стану наразі є загальним для всіх дітей - громадян України. Підстав для виняткового врегулювання цього питання саме щодо малолітніх дітей сторін позивачем у цій справі не доведено. В ході розгляду справи представник позивача, не спростувала презумпцію добросовісності та розумності поведінки матері дитини - відповідачки, що є його процесуальним обов`язком відповідно до приписів статей 12, 81 ЦПК України. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору, при цьому інші доводи сторін, викладені в їх заявах по суті, не впливають на вищевказані висновки суду. За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позовної вимоги, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті та не ґрунтуються нормах чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даної позовної вимоги. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 605,60 грн. З позивача підлягає стягненню несплачений судовий збір за позовну вимогу про заборону [PERSON] без попереднього узгодження чи домовленості, без відповідної нотаріальної посвідченої згоди батька [PERSON] вивезти дитину [PERSON] за межі України у розмірі 1211, 20грн., оскільки суд відмовив в цій частині позову.

Outcome: partial