Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

15 грудня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженої відповідальністю «БІІР Проперті» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, у якій позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженої відповідальністю «БІІР Проперті» грошові кошти у розмірі 54 837,86 гривень та здійснити розподіл судових витрат. За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 19 грудня 2025 року провадження у справі відкрито. Встановлено, що справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу надано 15-ти денний термін з моменту отримання копії ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копія вказаної ухвали доставлена до електронного кабінету відповідача 20.12.2025 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. 25 грудня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання від представника ТОВ «БІІР ПРОПЕРТІ» - адвоката Сердюкова Бориса Леонідовича про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 25 грудня 2025 року заяву представника ТОВ «БІІР ПРОПЕРТІ» - адвоката Сердюкова Бориса Леонідовича про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення. 26 грудня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшло заперечення на клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, у якому позивач просить відмовити повністю у задоволенні клопотання. 26 грудня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшла заява про долучення до матеріалів справи та врахування пояснень щодо розрахунку позовних вимог, у якому позивач просить долучити до матеріалів справи деталізований математичний розрахунок суми компенсації за затримку виплати зарплати. 06 січня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від ТОВ «БІІР ПРОПЕРТІ» надійшов відзив, у якому відповідач просить застосувати строк позовної давності, відмовити у повністю у задоволенні позовних вимог позивача та здійснити розподіл судових витрат. 07 січня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якому останній просить відхилити доводи відповідача про пропуск позовної давності. 12 січня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від ТОВ «БІІР ПРОВЕРТІ» надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якому він просить відмовити у задоволенні позову. 20 січня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшло клопотання про долучення доказів та надання пояснень, у якому той просить долучити до матеріалів справи копію листа НБУ. 26 січня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від ТОВ «БІІР ПРОПЕРТІ» надійшло клопотання про зупинення розгляду справи. Ухвалою суду від 30 січня 2026 року клопотання про зупинення розгляду справи повернуто без розгляду. Будь-яких інших заяв або клопотань від учасників справи не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Постановою Одеського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року у справі № 947/27723/23 було вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР ПРОПЕРТІ» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за червень, липень 2020 року та за лютий 2022 року у розмірі 70 717 гривень 45 копійок. У вказаній постанові встановлено такі суми заборгованості, що підлягають виплаті після оподаткування: За червень 2020 року 18 112,50 грн. За липень 2020 року 36 962,11 грн. За лютий 2022 року 15 642,84 грн. Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Відповідно до ч.1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів -представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але нерідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та непізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У відповідності до ч.1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Статтею 233 КЗпП зазначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Положенням статті 34 ЗУ «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ від 19.10.2000 та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159. Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). У ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення). Статтею 3 Закону «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Пунктами 3, 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 передбачено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Під час розгляду справи ТОВ «БІІР ПРОПЕРТІ» не надало доказів на підтвердження виконання постанови Одеського апеляційного суду 12 листопада 2025 року у справі № 947/27723/23. Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача як роботодавця на свою користь як працівника компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати. Позивач у позовній заяві наводить такий розрахунок компенсації втрати частини заробітної плати: 1. За червень 2020 року: сума заборгованості 18 112,50 гривень; сума компенсації 15 214,50 гривень. 2. За липень 2020 року: сума заборгованості 36 962,11 гривень; сума компенсації 30 863,36 гривень. 3. За лютий 2022 року: сума заборгованості 15 642,84 гривень; сума компенсації 8 760,00 гривень. Загальний розмір заявленої до стягнення компенсації згідно наданого позивачем розрахунку склав 54 837,86 гривень. Суд не погоджується з наведеними доводами з огляду на таке. Відповідно до формули розрахунку компенсації втрати частини заробітної плати, передбаченої Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, із застосуванням індексів споживчих цін (ІСЦ), опублікованих Державною службою статистики України, розрахунок компенсації має здійснюватися таким чином. 1. За червень 2020 року: - сума заборгованості 18 112,50 грн; - період затримки виплати з липня 2020 року по листопад 2025 року; - добуток щомісячних індексів споживчих цін за період прострочення: 99,40% ? 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% ? 100,80% ? 100,60% ? 101,30% ? 101,60% ? 104,50% ? 103,10% ? 102,70% ? 103,10% ? 100,70% ? 101,10% ? 101,90% ? 102,50% ? 100,70% ? 100,70% ? 100,80% ? 100,70% ? 101,50% ? 100,20% ? 100,50% ? 100,80% ? 99,40% ? 98,60% ? 100,50% ? 100,80% ? 100,50% ? 100,70% ? 100,40% ? 100,30% ? 100,50% ? 100,20% ? 100,60% ? 102,20% ? 100,00% ? 100,60% ? 101,50% ? 101,80% ? 101,90% ? 101,40% ? 101,20% ? 100,80% ? 101,50% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,80% ? 99,80% ? 99,80% ? 100,30% ? 100,90% ? 100,40%; - сукупний індекс інфляції за період прострочення: 181,750%; - приріст ІСЦ: 81,750 % (181,750 % 100 %); - сума компенсації: 14 806,96 гривень (18 112,50*81,750/100). 2. За липень 2020 року: - сума заборгованості 36 962,11 грн; - період затримки виплати з серпня 2020 року по листопад 2025 року; - добуток щомісячних індексів споживчих цін за період прострочення: 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% ? 100,80% ? 100,60% ? 101,30% ? 101,60% ? 104,50% ? 103,10% ? 102,70% ? 103,10% ? 100,70% ? 101,10% ? 101,90% ? 102,50% ? 100,70% ? 100,70% ? 100,80% ? 100,70% ? 101,50% ? 100,20% ? 100,50% ? 100,80% ? 99,40% ? 98,60% ? 100,50% ? 100,80% ? 100,50% ? 100,70% ? 100,40% ? 100,30% ? 100,50% ? 100,20% ? 100,60% ? 102,20% ? 100,00% ? 100,60% ? 101,50% ? 101,80% ? 101,90% ? 101,40% ? 101,20% ? 100,80% ? 101,50% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,80% ? 99,80% ? 99,80% ? 100,30% ? 100,90% ? 100,40%; - сукупний індекс інфляції за період прострочення: 182,847% - приріст ІСЦ: 82,847% (182,847% - 100%) - сума компенсації: 30 621,99 гривень (36 962,11*82,847/100). 3. За лютий 2022 року: - сума заборгованості 15 642,84 грн; - період затримки виплати з березня 2022 року по листопад 2025 року; - добуток щомісячних індексів споживчих цін за період прострочення: 104,50% ? 103,10% ? 102,70% ? 103,10% ? 100,70% ? 101,10% ? 101,90% ? 102,50% ? 100,70% ? 100,70% ? 100,80% ? 100,70% ? 101,50% ? 100,20% ? 100,50% ? 100,80% ? 99,40% ? 98,60% ? 100,50% ? 100,80% ? 100,50% ? 100,70% ? 100,40% ? 100,30% ? 100,50% ? 100,20% ? 100,60% ? 102,20% ? 100,00% ? 100,60% ? 101,50% ? 101,80% ? 101,90% ? 101,40% ? 101,20% ? 100,80% ? 101,50% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,80% ? 99,80% ? 99,80% ? 100,30% ? 100,90% ? 100,40% - сукупний індекс інфляції за період прострочення: 155,960%; - приріст ІСЦ: 55,960% (155,960% - 100%); - сума компенсації: 8 753,73 гривень (15 642,84*55,960/100). Загальна сума компенсації: 14 806,96 + 30 621,99 + 8 753,73 = 54 182,68 гривень. Відповідач у відзиві на позовну заяву стверджує, що вимога стягнути компенсацію за затримку виплати заробітної плати за лютий 2022 року в сумі 8 760,00 грн є безпідставною та суперечить чинному законодавству України. Зокрема, відповідач зазначає, що 24 лютого 2022 року було введено воєнний стан в Україні Указом Президента України №64/2022, що призвело до порушення нормальної господарської діяльності. Заборгованість за лютий 2022 року, на думку відповідача, виникла через обставини непереборної сили, що унеможливила своєчасне виконання зобов`язань перед працівниками. Відповідач посилаючись на положення частини 3 статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», вважає, що нарахування інфляційних втрат та компенсації за період воєнного стану є незаконним, оскільки затримка у виплаті заробітної плати була обумовлена форс-мажорними обставинами, а не порушенням з боку роботодавця. Таким чином, відповідач наполягає на відхиленні позову, вважаючи вимогу компенсації за затримку заробітної плати безпідставною у зв`язку з вказаними обставинами непереборної сили. Суд не погоджується із зазначеним твердженням з огляду на наступне. Згідно частини 3 статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», роботодавець звільняється від відповідальності за порушення строків оплати праці, якщо це сталося внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили. Форс-мажорними визнаються надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами. Дане легальне визначення обставин непереборної сили знайшло своє закріплення в ч. 2 ст. 14-1 ЗУ «Про торгово-промислові палати в Україні». Верховний суд завдяки своїй багаторічній практиці виокремив наступні елементи форс-мажорних обставин: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; і найголовніше - унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності (Постанова ВС від 25.01.2022 № 904/3886/21). Водночас форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. При цьому сертифікат ТПП, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Такі правові висновки викладались Верховним Судом, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.11.2021 у справі № 905/55/21, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17, від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21, від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17. Так, у постанові Верховного Суду від 21.07.2021 зі справи № 912/3323/20, на яку посилається скаржник, міститься загальний висновок про те, що відповідно до частини першої статті 617 ЦК, частини другої статті 218 ГК та статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести. Для застосування форс-мажору (обставин непереборної сили) як умови звільнення від відповідальності судам необхідно встановити, які саме зобов`язання за договором були порушені/невиконані. Одне лише передбачене законом віднесення обставин (карантину) до форс-мажорних не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що конкретний обмежувальний захід, запроваджений в рамках карантину (надзвичайного стану, надзвичайної ситуації тощо), унеможливлює виконання конкретного договору. У Принципах міжнародних комерційних договорів (Принципи УНІДРУА в редакції 2016 року) у ч. 3 ст. 7.1.7 «Непереборна сила (форс-мажор)» вказано, що сторона, яка не виконала зобов`язання, має повідомити іншу сторону про виникнення перешкоди та її вплив на здатність виконувати зобов`язання. Якщо повідомлення не отримане іншою стороною протягом розумного строку після того, як сторона, яка не виконала, дізналася або могла дізнатися про перешкоду, вона несе відповідальність за збитки, які стали результатом неотримання повідомлення. У Принципах Європейського договірного права у ст. 8.108(3), присвяченій питанням форс-мажору, вказано, що невиконуюча зобов`язання сторона має впевнитися у тому, що повідомлення про перешкоду та її вплив на виконання отримане іншою стороною впродовж розумного строку після того, як невиконуюча сторона дізналася або повинна була дізнатися про ці перешкоди. Інша сторона має право на компенсацію збитків, завданих внаслідок неотримання такого повідомлення. У постанові ВС від 12.10.2023 у справі № 908/1620/22 вказано, що воєнний стан на території України не означає, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та набувати кошти. Більше того, держава на даний час заохочує розвиток підприємницької діяльності з метою позитивного впливу на економіку країни (зменшення податків, митних платежів тощо). Існування форс-мажорних обставин звільняє сторону договору саме від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язання, а не від обов`язку виконати це зобов`язання після припинення таких обставин. У випадку виникнення обставин непереборної сили, термін виконання зобов`язань сторін за договором може просто переноситись (продовжуватися) на строк, протягом якого діють такі обставини та їх наслідки. Матеріали справи № 908/1620/22 не містять відомостей про те, що позивач перебуває в кращому становищі порівняно з відповідачем з огляду на запровадження в державі воєнного стану. Оприлюднення листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022, так і наявність сертифікату ТПП України про форс-мажорні обставини не є безумовною підставою для звільнення від виконання договірних зобов`язань, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 20.10.2021 у справі № 911/3067/20. Введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. Тобто підлягає доведенню зв`язок між невиконанням зобов`язань і воєнними діями в Україні. Тобто підлягає доведенню зв`язок між невиконанням зобов`язань і воєнними діями в Україні. Проте, до відзиву відповідач не надав жодного доказу, який би підтверджував зв`язок між невиконанням зобов`язання по сплаті заробітної плати та запровадженням воєнного стану, зокрема, зупинення діяльності товариства, пошкодження майна товариства, відсутність у товариства прибутку у зв`язку із запровадженням воєнного стану. Суд також зауважу, що заборгованість по сплаті заробітної плати у ТОВ «БІІР ПРОПЕРТІ» виникла ще задовго до запровадження воєнного стану. Тому, суд вважає, що підстави для застосування в даному конкретному випадку частини 3 статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» - відсутні. Відповідач у відзиві просить застосувати строки позовної давності до позовних вимог позивача та на підставі цього просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Проте суд не може задовольнити цю вимогу з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. В абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статті 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Указана судова практика є незмінною. Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше. Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі. Такий правовий висновок зроблено у постанові КЦС ВС від 22.01.2025 року у справі № 757/5467/21. Порушення строку виплати заробітної плати було встановлено постановою Одеського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року у справі № 947/27723/23, а тому, саме з цього моменту повинен був відраховуватися строк на звернення до суду, встановлений ч.1 ст.233 КЗпП. Проте, частину першу статті 233 КЗпП визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, згідно з Рішенням Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11.12.2025. За таких обставин, підстав вважати, що позивач звернувся до суду із порушенням встановленого законом строку немає. У відзиві на позовну заяві відповідач посилається на передчасність розрахунку, та посилаючись на п.4 постанови КМУ №159 зазначає, що компенсація нараховується у момент виплати заборгованості. Проте, зазначена обставина не відповідає дійсності, оскільки, відповідно до п.4 Постанови КМУ №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. У зазначеній нормі відсутня вказівка на те, що сума заборгованості має бути виплачена, а тому, відсутні підстави вважати, що звернення до суду із позовом про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати можливе лише після виплати заборгованості. Щодо посилання на те, що накладення будь-яких додаткових штрафних санкцій у вигляді компенсації (яка майже дорівнює сумі боргу) у період, коли підприємство намагається вижити в умовах війни, є безпідставним, незаконним і надмірним тягарем та може призвести до повного припинення діяльності Товариства, що унеможливить виконання рішення суду навіть у справі №947/27723/23, то суд зауважує, що відсутність доходу не звільняє відповідача від виконання зобов`язань, передбачених чинним законодавством. Більше того, відповідачем не надано жодного доказу, який би підтверджував ту обставину, що у ТОВ «БІІР ПРОПЕРТІ» відсутній дохід, або його рівень є таким, що нарахована судом сума компенсації є надмірною порівняно з таким доходом. Тому, враховуючи ту обставину, що у ТОВ «БІІР ПРОПЕРТІ» наявна заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] , що підтверджується постановою Одеського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року у справі № 947/27723/23, беручи до уваги те, що [PERSON] належить право на стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, суд, враховуючи наведений у рішенні розрахунок доходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з ТОВ «БІІР ПРОПЕРТІ» на користь [PERSON] компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати у розмірі 54 182,68 гривень. Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. У відзиві на позовну заяву відповідач просить здійснити розподіл судових витрат. Частиною 3 статті 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Оскільки станом на час ухвалення рішення по справі учасниками справи не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги а також інших доказів, що підтверджують витрати на професійну допомогу, що є умовою ч.3 ст.137 ЦПК України для вирішення питання щодо розподілу судових витрат на надання правничої допомоги, суд доходить до висновку, що на момент ухвалення рішення у суду відсутні підстави для розподілу судових витрат у частині витрат на правничу допомогу адвоката. При цьому, суд вважає за доцільне роз`яснити учасникам справи, що вони мають право протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду подати відповідні докази, що слугуватиме підставою для вирішення питання про розподіл таких витрат.

Outcome: partial