Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Виконавчого комітету Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Студентська 7", згідно якого просить суд визнати за нею право користування на квартиру за адресою: [ADDRESS] та визнати її наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] . Позовна заява обґрунтована тим, що вона є донькою [PERSON] , яка померла [INFO] . За життя її матір - [PERSON] , отримала право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Особові рахунки з оплати житлово-комунальних послуг були відкриті та зареєстровані на ім?я її матері - [PERSON] , яка постійно проживала у спірному житлі та вона разом з нею здійснювала оплату витрат з його утримання. Вона, як дитина проживала за даною адресою разом із матір?ю, і продовжує проживати на даний момент. [PERSON] була зареєстрована та фактично мешкала за адресою: [ADDRESS] , однак не встигла підготувати усі необхідні документи та звернутись до компетентних органів із заявою про приватизацію даної квартири. Наразі у спірній квартирі зареєстровані та проживають: [PERSON] , її син, [PERSON] , та зареєстрована, але не проживає близько 30 років сестра позивачки [PERSON] . Вони є споживачами комунальних послуг та утримують квартиру у належному житловому та технічному стані. Стверджує, що має намір приватизувати спірну квартиру. Однак, відсутність документів, які б підтверджували право проживання і користування такою нерухомістю, зокрема, ордеру на житло, унеможливлює реалізацію належного їй права. Це зумовлено тим, що документи, які підтверджували право проживання і користування квартирою, перебували у її матері, [PERSON] , а при їх отриманні вона була дитиною. Таким чином, вона змушена звертатись до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 08.09.2025 прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 23.09.2025 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що ордеру та договору найму квартири за адресою: [ADDRESS] не долучено. Позивачем не надано належних доказів які підтверджували б оформлення договору найму на її матір і як наслідок її правонаступництва визнання позивачки [PERSON] наймачем квартири. Крім того, не дотримано процедури переоформлення договору найму, яка мала б передувати поданню даного позову. Відтак, вважає, що позов є передчасним Ухвалою суду від 17.12.2025 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. Представники сторін у судовому засіданні підтримали свої позиції викладені в заявах по суті справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи з такого. [PERSON] є донькою [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21 жовтня 2003 року. [PERSON] померла [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 15.03.2025). [PERSON] за життя отримала право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , оскільки фактично користувалася квартирою. Належність цього права, в тому числі, стверджується тим, що особові рахунки з оплати житлово-комунальних послуг були відкриті та зареєстровані на ім?я матері позивачки - [PERSON] , яка постійно проживала у спірному житлі та разом з позивачкою здійснювала оплату витрат з його утримання. Товариством з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» у відповіді №04-05/1772 від 18.06.2025 року на адвокатський запит повідомлено, що в ТОВ «Рівнетеплоенерго» за адресою: [ADDRESS] відкрито особовий рахунок № [NUMBER] на [PERSON] з 01.11.2009. Крім того, згідно рахунків Товариства з обмеженою відповідальністю «РОЕК» за електроенергію, особовий рахунок № [NUMBER] зареєстрований на [PERSON] . Позивачка проживала за даною адресою разом із матір?ю, і продовжує проживати на даний момент. Так, наразі у спірній квартирі зареєстровані та проживають: позивачка, [PERSON] та син позивачки, [PERSON] . Вказані обставини не оспорюються сторонами. Судом встановлено, що позивачка після смерті матері продовжила проживати в спірній квартирі, ставши фактичним наймачем, що не суперечить судовій практиці, оскільки формальна відсутність документа про зміну не позбавляє прав, якщо є докази фактичного володіння. Матеріалами справи стверджується, що позивачка постійно проживала у квартирі, зареєструвала сина [PERSON] . Після смерті [PERSON] вона звернулася до Департаменту інфрастурктури та благоустрою Рівненської міської ради із завою про зміну основного квартиронаймача, але отримала відмову, в тому числі, через відсутність згоди інших наймачів. Відповідно до статті 61 Житлового кодексу України, користування жилим приміщенням здійснюється за договором найму, укладеним у письмовій формі на підставі ордера. Стаття 64 Житлового кодексу України визначає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами, що випливають з договору найму, і до членів сім`ї належать дружина, діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Стаття 65 Житлового кодексу України надає наймачеві право вселити дружину, дітей, батьків та інших осіб за згодою членів сім`ї, і тут вселення матері позивача та самого позивача відбулося правомірно, без заперечень, як підтверджують реєстраційні довідки та відсутність доказів самоправства від відповідача. Стаття 106 Житлового кодексу України передбачає, що повнолітній член сім`ї наймача вправі вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором замість попереднього наймача, а в разі смерті наймача це право належить будь-якому членові сім`ї, що прямо застосовується до Позивача після смерті [PERSON] . Практика Верховного Суду підтверджує такий підхід. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 523/1756/20 вказано, що відсутність формальної зміни договору найму не позбавляє члена сім`ї права на визнання наймачем за статтею 106 Житлового кодексу України, якщо є докази постійного проживання, реєстрації та ведення спільного господарства, навіть без згоди всіх сторін, якщо фактичне користування тривале і безспірне. Аналогічно, постанова від 28 серпня 2023 року у справі № 199/736/22 підкреслює, що суд повинен враховувати фактичні обставини, такі як виїзд первинного наймача та визнання прав фактичного користувача, дозволяючи визнання наймачем на основі сукупності доказів, включаючи реєстрацію та облік; а в постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 753/95/21 Верховний Суд наголошує, що порядок користування визначається домовленістю, а за спору судом, з пріоритетом захисту прав постійних мешканців. Відмова у визнанні прав позивача порушувала б принцип пропорційності та право на повагу до житла відповідно до статті 8 Європейської конвенції з прав людини, яка гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, житла та кореспонденції, і органи влади не можуть втручатися, крім як відповідно до закону та необхідності в демократичному суспільстві. У практиці Європейського суду з прав людини це ілюструється справою "Головань проти України" (Golovan v. Ukraine, заява № 41716/06, рішення від 5 липня 2012 року), де Суд визнав порушення статті 8 через незаконне проникнення до житла без судового рішення, підкреслюючи, що тривале користування житлом, навіть без формальної власності, створює захищене "житло" в розумінні Конвенції, і будь-яке втручання, таке як відмова у визнанні прав на користування, повинно бути пропорційним і обґрунтованим, а свавільне позбавлення права на житло, де особа постійно проживає, є непропорційним; подібно, у справі "Віннійчук проти України" (Vinniychuk v. Ukraine, заява № 34000/07, рішення від 20 жовтня 2016 року) Суд наголосив на захисті права на повагу до житла для осіб, які законно користуються приміщенням тривалий час, навіть якщо воно державне, і відмова у визнанні прав без достатніх підстав порушує Конвенцію, вимагаючи балансу інтересів і уникнення свавільного втручання. У постановах від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 12.04.2023 у справі №130/3505/21 Верховний Суд наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню так, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. У цій справі слід визнати, що після смерті [PERSON] її дочка [PERSON] , яка фактично залишилася проживати в квартирі та виконувати усі обов`язки наймача, формально набула статусу наймача, не зважаючи на відсутність формального рішення про укладення з нею договору найму. У зв`язку з цим, після смерті [PERSON] , позивачка, як член її сім`ї, що у встановленому порядку вселилася у квартиру та протягом тривалого часу проживала там, набула права користування на квартиру та на визнання її наймачем квартири. З огляду на викладене позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved