Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

У травні 2025 року [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Шевченко С. М., звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з [PERSON] на її користь: 88633,10 грн матеріальної шкоди, а саме різницю між вартістю відновлювального ремонту та сумою страхового відшкодування, виплаченою страховою компанією відповідача; 15000,00 грн моральної шкоди; 20211,20 грн судових витрат. В обґрунтування позову зазначила, що 22 квітня 2025 року у м. Кременчуці на перехресті вул. Перемоги та вул. Поковника Гегечкорі сталася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП) за участю автомобіля марки «Renault Duster», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «Hyundai Elantra», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок цієї ДТП автомобіль позивача отримав механічні ушкодження, а власнику завдано матеріальних збитків. Учасники ДТП склали повідомлення про ДТП, в якому зафіксували обставини пригоди, схему ДТП та завдані автомобілю [PERSON] пошкодження; [PERSON] визнала себе винною у ДТП та відповідно у завданій позивачу шкоді. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Renault Duster», державний реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» (далі ПрАТ «Страхова група «ТАС»), яка сплатила [PERSON] 73346,61 грн страхового відшкодування. Посилаючись на положення норм статті 22, частини першої статті 1194 ЦК України, а також практику Верховного Суду, позивач просить стягнути з відповідача різницю між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та отриманим страховим відшкодуванням, а саме: 161979,71 грн 73346,61 грн = 88633,10 грн. Також зазначає, що їй було завдано моральної шкоди, оскільки спричинено майнову шкоду у значному розмірі; внаслідок цієї ДТП вона на протязі тривалого часу не змогла відновити пошкоджений автомобіль до попереднього стану; має неприємні спогади, пов`язані з цим інцидентом, а відповідач відмовляється у добровільному порядку відшкодувати завдану їй шкоду. Внаслідок наведеного у неї порушено нормальні життєві зв`язки, вона змушена була вживати додаткові зусилля для організації свого життя. Оскільки вона переживає щодо досі невідшкодованої їй відповідачем суми, порушився її сон, почалася тривожність та переживання, що призвело до погіршення можливості реалізації нею своїх звичок та бажань. Також просить стягнути судові витрати, зокрема: 1211,20 грн на сплату судового збору; 15000,00 грн на оплату правничої допомоги; 4000,00 грн на оплату судової автотоварознавчої експертизи. Ухвалою від 16 червня 2025 року суд прийняв позовну заяву, відкрив провадження та призначив підготовче засідання, яке ухвалою від 23 вересня 2025 року закрив та призначив справу для розгляду по суті. Відповідач, в інтересах якої діє адвокат Скляров М. М., подала заперечення на позовну заяву, в яких, зокрема, зауважила, що між страховиком та [PERSON] погоджено суму страхового відшкодування 73346,61 грн, отже сторони досягли згоди щодо розміру страхового відшкодування, який зазначено у заяві про страхове відшкодування. При цьому під час визначення зазначеної суми власник пошкодженого автомобіля не наполягала на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. Ураховуючи наведене, відповідач вважає, що позивач добровільно погодилася на відшкодування зазначеної суми, розмір якої є значно меншим ніж ліміт відповідальності страховика за страховим полісом та становить 160000,00 грн, тому не може перекладати додаткову відповідальність у вигляді різниці між вартістю відновлювального ремонту та сумою страхового відшкодування, виплаченою страховою компанією, на відповідача, яка не приймала участі в погодженні умов таких домовленостей. Також звернула увагу, що висновок експерта № 60, яким визначено розмір шкоди, датований 21 травня 2025 року, тобто вже після погодження зі страховиком розміру страхового відшкодування. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 06 червня 2018 року у справі № 357/3729/17, зазначає, що факт сплати страхового відшкодування у розмірі, погодженому між страховиком та потерпілим, свідчить про виконання страховиком свого зобов`язання та про відмову потерпілого від одержання відшкодування в більшому розмірі. При цьому наголошує, що за сталою правовою позицією Верховного Суду основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої наслідками ДТП, повинен нести страховик, покладення ж обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування та сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Отже, за доводами відповідача, з урахуванням розміру ліміту відповідальності за полісом цивільної відповідальності відповідача 160000,00 грн, а також погодження розміру страхового відшкодування потерпілою стороною, [PERSON] не зобов`язана відшкодовувати різницю між вартістю відновлювального ремонту та сплаченим страховим відшкодуванням. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди відповідач зауважив, що заявлений розмір є таким, що не відповідає вимогам розумності та справедливості; відсутні докази, які б давали підстави для визначення позивачем такого розміру моральної шкоди. Оскільки, на думку відповідача, відсутні підстави для задоволення заявлених до відповідача вимог, відповідно і понесені позивачем судові витрати покладаються на останнього. При цьому відповідач зазначив, що у зв`язку з розглядом справи очікує понести судові витрати, орієнтовну суму яких він оцінює у 20000,00 грн. Представник позивача подав відповідь на відзив, у якому зазначив, зокрема, що виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика, у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Разом із тим, порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, встановлено статтею 1194 ЦК, згідно з якою особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Приписи наведеного Закону встановлюють певні умови для визначення розміру шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, а саме: відшкодовується оцінена шкода; розмір шкоди обмежується лімітом відповідальності, встановленим у полісі (пункт 22.1 статті 22 Закону); розмір шкоди обмежується вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29 Закону); розмір шкоди зменшується на суму франшизи, встановленої в полісі (статті 9, 12 Закону). При розрахунку страхового відшкодування ПрАТ «СГ «ТАС» було застосовано коефіцієнт фізичного зносу, внаслідок чого було виплачено регламентну виплату з урахуванням приписів статті 29 цього Закону. Отже, розмір страхового відшкодування виплаченого ПрАТ «СГ «ТАС» на користь позивача [PERSON] становить суму відновлювального ремонту з урахуванням зносу на змінені деталі. Оскільки обов`язок особи, яка завдала шкоду, відшкодувати її в повному обсязі є безумовним, а метою відшкодування шкоди є відновлення первісного стану майна потерпілого, а не лише часткове покриття збитків, зокрема, страховою виплатою, тому позовні вимоги в частині стягнення розміру різниці між вартістю відновлювального ремонту та вартістю матеріального збитку, розрахованого на підставі Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», узгоджуються з положеннями статей 22, 1192 та 1194 ЦК України та підлягають задоволенню. Представник відповідача подав до суду клопотання, в якому просив долучити до матеріалів справи додаткові докази. Ухвалою від 16 липня 2025 року суд за клопотанням представника відповідача витребував у ПрАТ «Страхова група «ТАС» копії матеріалів страхової справи, які надійшли до суду 29 липня 2025 року. У судовому засіданні представник позивач просив задовольнити позовні вимоги, а представник відповідача зазначив про відсутність підстав для їх задоволення; під час дослідження матеріалів справи суд за заявою представника позивача викликав представника страхової компанії для з`ясування складових виплаченої позивачу страхової суми, розгляд справи відклав на іншу дату. Представник позивача звернувся з клопотанням, в якому просив долучити до матеріалів справи, зокрема, отримані від страхової компанії додаткові матеріали, а в наступному судовому засіданні просив проводити розгляд без участі представника страхової компанії на підставі наявних матеріалів справи. Заслухавши представників сторін, дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд дійшов таких висновків. Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Пунктом першим частини першої статті 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Як вказано у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №234/16272/15-ц, з огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Обставини ДТП, складення сторонами повідомлення про ДТП, визнання вини відповідачем (винуватцем ДТП) сторони не оспорюють. Спірним питанням у цій справі є, зокрема, наявність підстав для стягнення з відповідача різниці між вартістю відновлювального ремонту та сумою страхового відшкодування, виплаченою позивачу страховою компанією. Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням) (стаття 1194 ЦК України). Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на момент виникнення спірних правовідносин були врегульовані Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (чинним на час виникнення спірних правовідносин; далі Закон № 1961-IV). У статті 9 Закону № 1961-IV передбачено, зокрема, що страхова сума це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування. У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV). У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки (стаття 29 Закону № 1961-IV). Отже, розділом III Закону № 1961-IV, чинного до 01 січня 2025 року, був визначений порядок здійснення страхового відшкодування на території України, зокрема, статтею 29 передбачалося, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Так, відновлювальний ремонт (або ремонт) це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів, а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення їх вартості передбачені Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092. Відповідно до вимог пункту 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою: Сврз = С р + С м + С с Х (1- Е З), де: С р вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн; С м вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн; С с вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн; Е З коефіцієнт фізичного зносу. Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності має відшкодувати не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу. Вказані висновки сформовано, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 березня 2018 року у справі № 910/5001/17, від 22 березня 2017 році у справах №№ 910/3650/16, 910/32969/15 та від 06 лютого 2018 року у справі № 910/3867/16, від 01 лютого 2018 року у справі № 910/22886/16. Так, за висновком експертного транспортно-товарознавчого дослідження № 60, складеного 21 травня 2025 року експертом [PERSON] , вартість матеріального збитку, завдана власнику автомобіля «Hyundai Elantra», державний реєстраційний номер [NUMBER] , розрахована з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, становить 71521,52 грн, вартість відновлювального ремонту цього автомобіля 161979,71 грн. При цьому суд ураховує зауваження представника відповідача щодо складення цього висновку вже після узгодження суми страхового відшкодування між ПрАТ «Страхова група «ТАС» та [PERSON] . Однак, звертає увагу на наданий представником позивача висновок експерта № 57, складений 05 травня 2025 року експертом Сумцовим С. С. Так, згідно з цим висновком вартість матеріального збитку, завдана власнику автомобіля «Hyundai Elantra», державний реєстраційний номер [NUMBER] , розрахована з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, становить 73346,61 грн, вартість відновлювального ремонту цього автомобіля 169042,32 грн. Зазначені у цьому висновку суми цілком узгоджуються з заявленою [PERSON] сумою страхового відшкодування (73346,61 грн) у заяві від 08 травня 2025 року, що спростовує доводи представника відповідача щодо визначення нею цієї суми без проведення відповідних експертиз. Відповідаючи на запитання суду щодо наявності підстав для звернення вдруге до судового експерта та наявності двох експертних висновків, представник позивача пояснив, що під час складення експертного висновку від 05 травня 2025 року № 57 суми матеріального збитку та відновлювального ремонту транспортного засобу були розраховані з урахуванням ПДВ, у зв`язку з чим і виникла необхідність повторного звернення до експерта, який у своєму висновку від 21 травня 2025 року № 60 здійснив ці розрахунки без урахування ПДВ. У судовому засіданні представник позивача додатково пояснив, що внаслідок ДТП, учасниками якого є [PERSON] та [PERSON] , останні склали повідомлення про ДТП, після чого потерпіла звернулася до судового експерта та страхової компанії, якій самостійно направила висновок експерта від 05 травня 2025 року № 57. Ураховуючи зазначену у цьому висновку суму матеріального збитку, розраховану з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, вона і визначила, що розмір страхового відшкодування становить 73346,61 грн, про що і зазначила у заяві про страхове відшкодування. Оскільки суми у цьому експертному висновку були розраховані з урахуванням ПДВ, вона повторно звернулася до експерта і на підставі експертного висновку від 21 травня 2025 року № 60 вже звернулася до суду. Представник відповідача при цьому звернув увагу суду на відповідь ПрАТ «Страхова група «ТАС», зокрема, про те, що висновок експерта від 05 травня 2025 року № 57 не надходив, а розмір страхового відшкодування визначався за погодженням між [PERSON] та цією страховою компанією. Натомість представник позивача просив урахувати додані до матеріалів справи скріншоти переписки [PERSON] з представником страхової компанії, з яких убачається, що вона направила файл із відскановою оцінкою судового експерта. Так, суд звертає увагу, що за загальним правилом страховик за договором страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує лише шкоду, яка визначена та оцінена у встановленому Законом № 1961-IV порядку, а особа, яка завдала шкоду має більший обсяг відповідальності і відшкодовує в повному обсязі шкоду, завдану майну фізичної або юридичної особи. Ураховуючи, що виплачена ПрАТ «Страхова група «ТАС» сума страхового відшкодування, розрахована з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, вимоги позивача про стягнення різниці між вартістю відновлювального ремонту та сумою страхового відшкодування, виплаченою страховою компанією відповідача з винуватця ДТП, ґрунтуються на вимогах закону. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6- 691цс15 викладено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Суд погоджується з доводами позивача, які ґрунтуються на сталій судовій практиці Верховного Суду щодо дії спеціальних норм Закону № 1961-IV, які обмежують розмір шкоди (збитків), що підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема, здійснення відшкодування витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законом, і відповідно відшкодування особою, яка завдала збитків, різниці між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу. При цьому суд критично оцінює доводи представника відповідача про те, що виплачена позивачу страховою компанією сума страхового відшкодування була погоджена сторонами без проведення експертизи, тому відповідач не зобов`язана відшкодовувати позивачу різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу, оскільки добровільно погодилася на отримання саме такої суми, яка є значно менша ніж та, яка передбачена лімітом відповідальності страхової компанії. Так, суд не вбачає підстав сумніватися в тому, що погоджена між страховою компанією та позивачем, а також виплачена останній сума страхового відшкодування 73346,61 грн, ґрунтується на розрахунках, зазначених у висновку судового експерта від 05 травня 2025 року № 57, оскільки є ідентичною тій, що вказана ним як вартість матеріального збитку, завдана власнику автомобіля «Hyundai Elantra», державний реєстраційний номер [NUMBER] , та розрахована з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу. Ураховуючи вищевикладені обставини справи та вимоги чинного законодавства, суд вбачає наявність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, у сумі 88633,10 грн. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить із наступного. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 279/1834/22). За своєю суттю зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні висновки наведено в постанові Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 285/3662/23. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20). Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Зокрема, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у частинах першій, другій статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд установив, що позивачу внаслідок ДТП, винною в якому визнано відповідача, спричинено майнову шкоду, яка і досі не відшкодована їй у повному обсязі, внаслідок чого вона позбавлена можливості повного відновлення пошкодженого автомобіля до попереднього стану, у зв`язку з чим змушена вживати додаткові зусилля для організації свого життя. Ураховуючи безспірний факт пошкодження майна позивача внаслідок винних дій відповідача, відмову у добровільному порядку відшкодувати таку шкоду, що об`єктивно створює для потерпілої негативні наслідки та спонукає вживати додаткові заходи для врегулювання її життєвих процесів, суд визнає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди. З урахуванням встановленої сукупності обставин, суд виходить із того, що позивачем не доведено, що у даному випадку завдано моральну шкоду саме у заявленому нею розмірі, однак, дійшов висновку, що сума 3000,00 грн є справедливою компенсацією порушених немайнових прав позивача, що підлягає стягненню на її користь з відповідача. Відшкодування моральної шкоди в такому розмірі буде співмірним із спричиненою позивачу моральною шкодою та не матиме наслідком збагачення позивача за рахунок відповідача. Щодо заявлених позивачем судових витрат суд виходить із наступного. За правилами частини першої, другої та восьмої статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються пропорційного розміру задоволених позовних вимог; у разі задоволення позову на відповідача; розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених судових витрат позивач додала до позовної заяви: платіжну інструкцію № 0.0.4382009661.1 про сплату судового збору у сумі 1211,20 грн; квитанцію № 60 щодо оплати послуг з судової транспортно-товарознавчої експертизи на суму 4000,00 грн; договір про надання правової допомоги від 12 травня 2025 року № 37/25, укладений між адвокатом Шевченком С. М. та [PERSON] ; рахунок-фактуру від 12 травня 2025 року № 37/25 на суму 15000,00 грн; платіжну інструкцію від 12 травня 2025 року на суму 15000,00 грн; детальний опис наданих послуг від 29 травня 2025 року. Отже, на підтвердження понесення судових витрат стороною позивача надано всі необхідні докази. При цьому суд виходить із того, що зменшення судом розміру заявленої позивачем моральної шкоди не впливає на частку розміру позовних вимог у цій справі, тому правила щодо пропорційності поділу судових витрат у даному випадку не поширюються. Так, за змістом статті 23 ЦК України вимога про відшкодування моральної шкоди за своєю природою є немайновою, оскільки така шкода, на відміну від матеріальної, полягає у втратах немайнового характеру. Питання про визначення розміру моральної шкоди, що належить до відшкодування, вирішує суд, хоча сторони можуть пропонувати свої варіанти. Відповідно, зменшення розміру заявленої до відшкодування моральної шкоди є наслідком здійснення судом правової оцінки і не стосується суті спору у цій справі. Ураховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача матеріальної шкоди, відповідно визнав право позивача у зв`язку з цим на відшкодування моральної шкоди, то підстави для застосування правила пропорційного розподілу судових витрат відсутні. Окрім того, суд ураховує, що за правилами частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а передбачені частиною четвертою статті 141 ЦПК України підстави для відступу від загального правила розподілу судових витрат у даному випадку відсутні. Так, частиною четвертою статті 137 ЦПК України визначено, зокрема, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з частиною шостою цієї статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У відзиві на позовну заяву та в судовому засіданні представник відповідача наголошував на тому, що відсутні підстави для стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення позовних вимог останньої. При цьому інших заперечень, зокрема, щодо заявленого розміру таких витрат, відповідач та її представник не висловили; клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу суду не надали. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, а також стягненню з відповідача на користь позивача судових витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Outcome: partial