Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

В провадженні Пересипського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , [INFO] , яка за життя склала заповіт, яким заповіла все своє майно на випадок смерті [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач зазначає, що отримав відмову у видачі свідоцтва про право власності на земельну ділянку у зв`язку з тим, що нотаріус не може визначити розмір часток у праві власності на земельну ділянку. З урахуванням викладеного просить: визнати з ним право власності на 1/12 частку земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 05 червня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Сторонам надіслано копію ухвали суду та роз`яснено відповідачам про право на подання відзиву на позовну заяву, та у строк встановлений для подання відзиву про право на подання зустрічного позову. Також, зобов`язано орган опіки та піклування надати висновок щодо розв`язання спору. На адресу суду 29.07.2025 року (вх. № 30447) надійшла зустрічна позовна заява за підписом [PERSON] та [PERSON] . Згідно зустрічного позову позивачі просить визнати за ними в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] право власності на 1/12 частину земельної ділянки площею 0,0581 га за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування зустрічного позову позивачі зазначили, що [INFO] померла їх мати [PERSON] , [INFO] , яка за життя склала заповіт, яким заповіла все своє майно на випадок смерті [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У зв`язку з тим, що отримання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальному порядку неможливо, з підстав відсутності визначення часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, а також не можливості визначити нотаріусом розміру частки у праві власності на вказану земельну ділянку, дане питання можливо вирішити лише в судовому порядку. З урахуванням викладеного позивачі просить: прийняти зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом (а.с.28-30). До зустрічного позову надано докази на підтвердження позовних вимог, а також докази про сплату судового збору. Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2025 року - прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, зустрічну позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Об`єднано позовні вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом (а.с.46). Чергове підготовче засідання призначено на 28 січня 2026 року, сторони до суду не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені, звернулись на адресу суду з заявами про слухання справи за їх відсутності. Так, на адресу суду 17.11.2025 (вх. № 48735) надійшла заява за підписом позивача за первісним позовом [PERSON] про можливість розгляду справи за відсутності позивача, згідно якої позивач зазначив, що підтримує та просить задовольнити власний позов, а також, що визнає зустрічний позов та не заперечує щодо його задоволення (а.с.49). Також, з заявою про підтримку та визнання позову звернувся [PERSON] , який просив розгляд справи провести за його відсутності. Також, на адресу суду за підписом [PERSON] , 17.11.2025 року (вх.№ 48736) надійшла заява щодо можливості розгляду справи за відсутності позивача за зустрічним позовом, відповідно до якої позивач зазначила, що також визнає первісний позов та не заперечує щодо його задоволення (а.с.57). Отже, судом встановлено, що позивач за первісним позовом, та позивачі за зустрічним позовом звернулись на адресу суду з заявами про слухання справи за їх відсутності, відповідно до яких зазначили, що позовні вимоги підтримують та визнають, а відтак підстав для відкладення слухання справи не встановлено. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Згідно ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст. 206, 207 цього Кодексу. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази надані позивачами на підтвердження позовних вимог в їх сукупності, проаналізувавши законодавство, яким врегульовано спірні правовідносини, дійшов висновків, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а заява відповідача про визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Так, звертаючись до суду з первісним позовом позивач зазначив, що [INFO] померла мати [PERSON] , яка за життя склала заповіт яким все своє майно заповіла дітям, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач зазначає, що у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено, оскільки нотаріус не може визначити частки у спільній власності на земельну ділянку, яка належить померлій. Зустрічні позовні вимоги також обґрунтовані тим, що після смерті матері, позивачі не можуть отримати свідоцтво про право на спадщину, з підстав того, що не визначені частки. На підтвердження позовних вимог, як за первісним так і за зустрічним позовом судом досліджуються наступні документи. Згідно копії свідоцтва про смерть встановлено, що [PERSON] [INFO] , померла [INFO] , актовий запис про смерть № 1252 (а.с.8). Згідно копії свідоцтв про народження встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , актовий запис № 208, батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). [PERSON] народився [INFO] , батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а.с.33). [PERSON] народилась [INFO] , батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а.с.34). Судом встановлено, що [PERSON] за життя склала заповіт яким на випадок своєї смерті зробила розпорядження, усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що на день смерті буде їй належати заповіла в рівних частках: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Заповіт складено та підписано 08.10.2007 року, посвідчено державним нотаріусом Восьмої одеської державної нотаріальної контори. Зареєстровано в реєстрі за №1-2879 (а.с.10). Судом встановлено, що Свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом до майна [PERSON] , [INFO] , видано: [PERSON] на 1/3 частку [PERSON] на 1/3 частку [PERSON] - 1/3 частку Спадщина на яку у вказані частці видано це свідоцтво, складається з частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №525 (а.с.18). Згідно листа виданого приватним нотаріусом Русских Світланою Борисівною встановлено, що нотаріусом роз`яснено, що відповідно до ст. 89 Земельного кодексу України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюється за договором або законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснена за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Розмір часток у праві власності на зазначену земельну ділянку співвласниками за життя спадкодавиці не визначався. У зв`язку з цим рекомендовано звернутися до суду (а.с.20). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка площею 0,0581 га, кадастровий номер: 5110137600:17:018:0003, розташована за адресою: [ADDRESS] в рівних частках належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та спадкодавцю [PERSON] (а.с. 13). Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Статтею 1218 ЦК України визначено до складу спадщини входять усі права та обов`язки що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як передбачено ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно із ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Статтею 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до п.3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з врахуванням вимог закону та роз`яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Як передбачено п. 17 розділу «Перехідні положення» Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Стаття 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 392 ЦК України визначено, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно положення ст. 89 ЗК України - земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. 2. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку. 3. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. 4. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. 5. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно із ч.1ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, крім того, право приватної власності є непорушним. Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Враховуючи наведене, спадкування є передбаченою законом підставою для набуття права власності. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та Протоколів №2,4,7, та 11 до Конвенції», визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до ч.1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, має право безпосередньо звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема шляхом визнання права. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5 визначено, що відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків встановлених Конституцією та законами. Враховуючи, що згідно зі ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власності і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Таким чином, з огляду на вищевикладене, враховуючи що позивач за первісним позовом та позивачі за зустрічним позбавлені можливості отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті матері через відсутність попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, суд вважає, що вимоги як за первісним так і за зустрічним позовами знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню. Оскільки, сторонами не заявлено вимоги щодо розподілу судових витрат, судом не вирішується питання щодо стягнення витрат зі сплати судового збору між сторонами.

Outcome: approved