Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальність «Коллект Центр» звернулось до Богодухівського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , в якому просить: 1) стягнути з боржника [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [INFO] ) на користь ТОВ «Коллект Центр» (код ЄДРПОУ 44276926, місцезнаходження : вул. Мечнікова, 3, офіс 306, м. Київ, 01133) заборгованість за договором № 010/0465/82/0213666 від 05.05.2017 у розмірі 111853,02 грн.; 2) стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2422,40 грн.; 3) стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правову допомогу у розмірі 25000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 05.05.2017 між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» та відповідачем [PERSON] укладено заяву-договір №010/0465/82/0213666. Відповідно до умов зазначеного договору банк надав позичальнику кредит у сумі 11600 грн строком на 48 місяців (з 05.05.2017 по 05.05.2021) (дата повного погашення кредиту). Підписавши кредитний договір, позичальник підтвердив, що перед підписанням договору він був повідомлений про всі умови споживчого кредитування в АТ «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовну вартість кредиту, що підтверджується підписом клієнта в паспорті споживчого кредиту «Кредит готівкою». Сторонами договору узгоджено, що до правовідносин, пов`язаних з укладенням та виконанням договору, застосовується строк у 70 років. За умовами договору позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити штраф та пеню (у разі наявності), а також інші платежі за договором. Банк належним чином виконав свої зобов`язання перед позичальником за кредитним договором, надавши позичальнику кредитні кошти в порядку та в розмірі, передбачених умовами кредитного договору. Однак, відповідачка припинила повернення кредитних коштів у строки, передбачені договором. 30.11.2021 було укладено договір № 114/2-47, відповідно до якого АТ «Райффайзен Банк» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, у т.ч. за договором № 010/0465/82/0213666. В подальшому за умовами договору від 10.01.2023 № 10-01/2023 право вимоги за цим договором було відступлене від ТОВ «Вердикт Капітал» позивачеві ТОВ «Коллект Центр». На даний час заборгованість за договором відповідачкою не погашається, проценти за кредитними коштами не сплачуються, у зв`язку з чим у відповідача обліковується прострочена заборгованість, розмір якої складає 111853,02 грн, у т.ч. заборгованість за тілом кредиту 69729,05 грн, заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 32896,82 грн, за відсотками, нарахованими з моменту відступлення права вимоги по дату складення розрахунку 9227,15 грн. Невиконання [PERSON] зобов`язань за договором зумовило звернення позивача до суду з цим позовом. Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 10.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено у справі судове засідання. 03.12.2025 відповідачкою було подано заяву про застосування позовної давності в порядку ч.3 ст.267 ЦПК України, у якій зазначено, що спірний договір було укладено 05.05.2017, останній платіж за цим договором був внесений 25.11.2021. Отже, строк позовної давності закінчився у грудні 2024 року. Позивач, як правонаступник сторони спірного договору, звернувся до суду в листопаді 2025 року. Посилання у позові на п.10.10 спірного договору є нікчемним, через явні суперечності між строком позовної давності (70 років), зазначеним у цьому пункті, та вимогами ст.6, ч.1 ст.251 ЦК України. Крім того, вказаний договір не передбачає можливості стягнення заборгованості у судовому порядку. Враховуючи викладене, [PERSON] просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 15.12.2025 позивачем було подано заперечення на заяву про застосування строку позовної давності, в якій зазначено, що перебіг позовної давності розпочався 05.05.2021 і повинен був тривати до 05.05.2024. Однак, оскільки від відповідачки не надходило письмових повідомлень про припинення договору, позичальник продовжувала користуватися кредитними коштами, відповідно до п.1.13, 10.3,10.10 договору, строк дії договору було пролонговано і строк позовної давності не закінчився. Крім того, вважає помилковими доводи відповідачки про сплив строку позовної давності з огляду на норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби» від 30.03.2020, яким строк, визначений ст.257 ЦК України, продовжено на строк дії карантину (діяв до 30.06.2023), та Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким перебіг строк позовної давності зупинено на період воєнного стану. Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023, в умовах воєнного стану строк звернення до суду продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку зупинився. Отже, оскільки до введення воєнного стану загальний строк позовної давності не минув, на момент звернення позивача до суду з позовом діяв правовий режим воєнного стану, відповідно позовна заява подана в межах строку позовної давності. Законом від 14.05.2025 № 4434-ІХ «Про внесення змін до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», який набрав чинності з 04.09.2025, відновлено обчислення строків позовної давності. Отже, цей строк спливе лише 04.09.2028. Відповідачка у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала в повному обсязі. Пояснила, що з її картки були зняті кошти невідомими особами, з приводу чого вона повідомляла банк та зверталася до поліції. До банку за блокуванням картки вона звернулася у вересні-жовтні 2020 року, відразу, коли дізналася про зняття коштів з її картки, а саме в ході розмови з представником банку, який з`ясовував у неї причини непогашення заборгованості. Пояснила, що строку дії картки вона не продовжувала, з цього приводу до банку не зверталась, втратила роботу і після цього припинила користування карткою АТ «Райффайзен Банк Аваль». Враховуючи викладене, вважала, що не повинна відшкодовувати суму заборгованості за коштами, які були викрадені з її картки невідомими особами. Крім того, просила задовольнити її заяву про застосування строку позовної давності. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Зазначив, що позовна давність до спірних відносин не може бути застосована, з огляду на положення договору, відповідно до яких строк позовної давності встановлено у 70 років, а також у зв`язку із зупиненням строків позовної давності у зв`язку з карантином, а згодом - у зв`язку з введенням воєнного стану. Пояснив, що у зв`язку з відсутністю заперечень у відповідачки, згідно з умовами договору строк його дії вважається продовженим навіть після закінчення строку кредитування (05.05.2021), а тому банком правомірно нараховувались відсотки і після цієї дати. Відмітив, що доказів факту вчинення шахрайських дій з грошовими коштами відповідачки не доведено, винної особи не встановлено, рішення, яким би певну особу було визнано винною у вчиненні злочину за фактом шахрайських дій з коштами відповідачки, відсутнє. Сам факт звернення відповідачки до правоохоронних органів не є підставою для звільнення її від сплати кредиту. Відмітив, що після списання коштів, яке, за твердженням відповідачки, відбулося внаслідок шахрайських дій, [PERSON] не заблокувала картку, а продовжила користуватися нею, на картку надходили кошти, 13.10.2020 та 02.11.2020 відповідачкою було здійснено поповнення рахунку. З огляду на викладене, вважає, що доводи відповідачки не спростовують наявності у неї обов`язку погасити заборгованість, а позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідачки, дослідивши матеріали справи, зазначає наступне. Судом встановлено, що 24.04.2017 [PERSON] було подано до АТ «Райффайзен Банк Аваль» 24.04.2017 заяву на отримання кредиту за програмою кредитування «Кредитна картка», в якій повідомлено особисті дані для укладення кредитного договору. 05.05.2017 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування № 010/0465/82/0213666, згідно з яким Банк надав позичальнику [PERSON] можливість користування кредитними коштами шляхом зарахування коштів на картковий рахунок одночасно з ініціюванням клієнтом платіжних операцій по картковому рахунку. Розмір Поточного ліміту на дату початку кредитування складає 11600 грн., максимальний ліміт кредиту за договором становить 200000 грн (п.п.1.1.-1.3 договору). Згідно з п.1.4 договору строк користування кредитом становить 48 місяців і починається з 05 травня 2017 року (дата початку кредитування) та закінчується 05 травня 2021 року (дата закінчення строку користування кредитом). Процентна ставка фіксована, 42% річних (п.1.5 договору). Відповідно до п.1.13 договору без укладання додаткових угод до договору Банк має право продовжити строк користування кредитом на той самий строк за умови, що на останній робочий день Строку користування кредитом Банк не отримав листа від клієнта про відмову від продовження строку користування кредитом. Використання Клієнтом за рахунок Кредиту будь-якої суми коштів після продовження Строку користування кредитом розглядається Сторонами як згода Клієнта на продовження Строку користування кредитом. За користування кредитом Клієнт щомісяця зобов`язаний сплачувати Банку проценти за ставкою, зазначеною в п.1.5 договору. Проценти нараховуються за фактичне користування кредитом на щоденний залишок заборгованості по кредиту, зменшений на суму операцій, до яких застосовується пільговий період (п.3.1, п.3.3. договору). Погашення процентів здійснюється щомісячно шляхом договірного списання коштів в необхідній сумі з КР в дату розрахунку процентних платежів, у т.ч. за рахунок збільшення заборгованості за кредитом в рамках встановленого поточного кредитного ліміту (п.3.4 договору). Клієнт зобов`язаний до 20 числа включно кожного місяця наступного за місяцем користування кредитом сплатити банку платіж в розмірі 5% від власної заборгованості перед Банком, але не менше 30 грн або суми залишку власної заборгованості перед банком, якщо вона менша за вказану суму (п.3.5 договору). Банк у встановленому законодавством України порядку має право без згоди Клієнта відступити свої права вимоги за договором будь-якій особі. У разі відступлення права вимоги за договором новий кредитор набуває усі права та обов`язки Банку за договором, що стосуються умов кредитування, в т.ч. право щодо повернення кредиту, процентів за користування ним, неустойок (п.7.1 договору). До всіх правовідносин, пов`язаних з укладенням та виконанням договору, застосовується строк позовної давності у 70 років (п.10.1 договору). Договір підписано власноручним підписом [PERSON] , та отримано другий примірник договору (зворотній бік а.с.8). Крім того, [PERSON] підписано Умови видачі кредиту (Додаток № 1 до Договору № 010/0465/82/0213666 від 05.05.2017) та довідку про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту (а.с.9, 11). Враховуючи викладене, первісним кредитором АТ «Райффайзен Банк» було надано [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на строк 4 роки (48 місяців), а [PERSON] зобов`язалась щомісячно належним чином сплачувати обов`язковий щомісячний платіж та відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 42,00% відсотків річних, комісії згідно умов договору. АТ «Райффайзен Банк» видав позичальнику кредитну картку з кредитним лімітом, що підтверджується розпискою [PERSON] про отримання картки. Згідно з випискою Харківської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк» дата останнього руху по картці [PERSON] 30.11.2021. Донараховано відсотків за період з 26.11.2021 по 29.11.2021 згідно з кредитним договором № 010/0465/82/0213666 в сумі (перед відступленням права вимоги) в сумі 320,94 грн. Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором № 010/0465/82/0213666 від 05.05.2017, здійсненим АТ «Райффайзен Банк», станом на 30.11.2021 [PERSON] має заборгованість у сумі 70049,99 грн, яка складається з дозволеного овердрафту 45600,00 грн, недозволеного овердрафту 24129,05 грн, заборгованість за відсотками 320,94 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості, здійсненого ТОВ «Вердикт-Капітал», за період з 01.12.2021 по 09.01.2023 боржнику [PERSON] були нараховані відсотки новим кредитором ТОВ «Вердикт Капітал» на суму основного платежу 69729,05 грн за 406 днів у сумі 32575,88 грн., всього за період з 30.11.2021 по 09.01.2023 нараховано відсотків на суму 32896,82 грн. Станом на 09.01.2023 заборгованість [PERSON] складала 102625,87 грн. Згідно з розрахунком, здійсненим ТОВ «Коллект Центр», за період з 10.01.2023 по 04.05.2023 (115 днів) [PERSON] було нараховано відсотки за користування кредитом в сумі 9227,15 грн. Станом на 09.10.2025 заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 010/0465/82/0213666 від 05.05.2017 становила 111853,02 грн, у т.ч. за основним платежем 69729,05 грн, за відсотками 42123,97 грн. 30.11.2021 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір відступлення права вимоги №114/2-47, відповідно до якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором № 010/0465/82/0213666, укладеним між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , що підтверджується копією договору, копією платіжного доручення № 306770027 від 30.11.2021 про оплату згідно з договором відступлення права вимоги № 114/2-47 від 30.11.2021, Реєстром боржників від 15.12.2021 до Договору відступлення права вимоги №114/2-47 та витягом з нього. Згідно з цим Реєстром від АТ «Райффайзен Банк» до ТОВ «Вердикт Капітал» перейшло право вимоги до [PERSON] на загальну суму 70049,99 грн. Також, 10.01.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено Договір про відступлення прав вимоги №10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «Коллект Центр» право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором № 010/0465/82/0213666, укладеним між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , що підтверджується копією договору, актом прийому-передачі Реєстру боржників за договором №10-01/2023 від 10.01.2023, актом зарахування зустрічних однорідних вимог від 28.02.2023, Реєстром боржників до договору №10-01/2023 від 10.01.2023, в якому зазначена боржник [PERSON] (номер 4877). Згідно з цим реєстром від ТОВ «Вердикт Капітал» до ТОВ «Коллект Центр» перейшло право вимоги до [PERSON] на загальну суму 102625,87 грн, у т.ч. за основним платежем 69729,05 грн, за відсотками - 32896,82 грн. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики,якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За приписами ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Частинами 1, 3 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. Частиною 1 статті 516 ЦК України передбачено, що зміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що між АТ «Райффаайзен Банк» та [PERSON] 05.05.2017 укладено кредитний договір. Первісний кредитор умови кредитного договору виконав належним чином, надавши відповідачці кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. В матеріалах справи відсутні докази того, що наведені вище умови договору, його форма і порядок укладення суперечать положенням ЦК України, або іншим актам цивільного законодавства, а також, що волевиявлення позичальника було обмеженим і не відповідало його внутрішній волі. Викладені істотні умови, права і обов`язки сторін, зокрема, способи та терміни погашення кредиту погоджені сторонами, про що свідчить їх підписання ними. Однак, відповідачка належним чином свої зобов`язання не виконувала, у визначеному договором порядку та у встановлені договором строки погашення заборгованості за кредитним договором не здійснювала, внаслідок чого у відповідачки перед АТ «Райффайзен Банк» склалася заборгованість. Відзиву на позов відповідачка не подала. Факту укладення кредитного договору із АТ «Райффайзен Банк Аваль» та отримання на підставі нього грошових коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту відповідачка у судовому засіданні не заперечувала, доказів сплати заборгованості у повному обсязі та у строки, визначені договором, або ж урегулювання сплати боргу в позасудовий спосіб не надала. Надаючи оцінку доводам відповідачки про неправомірне заволодіння грошовими коштами з її картки шахрайським шляхом, суд зазначає наступне. На підтвердження таких доводів [PERSON] було надано : - виписку (історію) по картковому рахунку за період з 01.09.2020 по 09.11.2020, за змістом якої з кредитної картки [PERSON] [NUMBER] мали місце трансакції у торгівельній точці 205 Безготівковий платіж.WWW.IPAY.UA p2p.KYIV : 23.09.2020 на суму 10105,00 грн, у зв`язку з чим було знято комісію за переказ з картки на картку в сумі 318,15 грн, та 24.09.2020 в сумі 11519,00 грн, у зв`язку з чим було знято комісію за переказ у сумі 360,57 грн; - довідку Новобаварського РВП ГУНП в Харківській області «Про результати розгляду повідомлення [PERSON] » ЖЄО № 20024 від 04.11.2020 та відповідь Новобаварського РВП ГУНП в Харківській області на адресу [PERSON] від 01.12.2020, за змістом якої вбачається, що [PERSON] 04.11.2020 зверталася до Новобаварського РВП ГУНП в Харківській оласті з проханням вжити заходів щодо невідомих осіб, які шахрайським чином заволоділи її грошовими коштами у розмірі 21000 грн, однак, даний факт було зареєстровано у ЖЄО та не внесено до ЄРДР через відсутність у даній події даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення. В ході перевірки було встановлено, що з банківської картки було знято 21000 грн, які були зняті невідомими особами. Вжитими заходами встановити особу злочинця, можливих свідків чи очевидців вказаного факту на момент виконання матеріалу не виявилося можливим, у зв`язку з чим було прийнято рішення про припинення подальшого розгляду та списання матеріалів ЖЄО № 20024 від 04.11.2020 до справи згідно із Законом України «Про звернення громадян». Згідно з п.14.16 ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні (чинного на час виникнення спірних відносин) куристувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Відповідно до п.1.9 договору № 010/0465/82/0213666 від 05.05.2017, підписана клієнтом Угода № PDV1-1646075 від 31.08.2016 разом з Публічною пропозицією, Правилами банківського обслуговування фізичних осіб АТ «Райффайзен Банк Аваль», Згодою на розкриття банківської таємниці, обробку персональних даних та іншої конфіденційної інформації (далі Згода), тарифами на ведення та обслуговування Карткових рахунків фізичних осіб, заявами, всіма змінам, додатками та додатковими договорами /угодами до них складають Договір банківського обслуговування. Відповідно до пункту 4.8 ст.4 Розділу 4 Правил банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «Райффайзен Банк», чинних на 23.09.2020, передбачено, що Клієнт зобов`язаний самостійно контролювати стан [PERSON] , в тому числі шляхом контролю правильності здійснених Банком Договірних списань в Системі «Райффайзен Онлайн», та повідомляти Банк про всі помічені неточності/помилки або про помилкові операції за Рахунками не пізніше трьох Робочих днів з дати формування Виписки. У разі неотримання Банком у зазначений строк відповідного повідомлення, всі операції та сальдо за Рахунками вважаються підтвердженими. Згідно з п.1.7 ст.1 Розділу 7 Правил при отриманні Послуг Банку з відкриття та обслуговування Карткових рахунків, обслуговування Платіжних карток: Додатково до зазначеного у пунктах 1.1. 1.6. цієї Статті 1 Розділу 7 Правил, Клієнт несе відповідальність: 1.7.1. за операції, здійснені з фізичним пред`явленням ПК/без фізичного пред`явлення ПК, із застосуванням/без застосування ПІН-коду, у тому числі ПІН-коду платіжного гаманця та/або Реквізитів ПК, із введенням ОТП-паролю, включаючи операції, здійснені Довіреними особами Клієнта, 1.7.2. за операції, ініційовані за допомогою ПК у випадку втрати (крадіжки тощо) ПК/мобільного телефону із SIM-картою, мобільного пристрою із встановленим Мобільним додатком «Платіжний гаманець «Raiffeisen Pay», компрометації ПК (розголошення ПІН-коду, у тому числі ПІН-коду платіжного гаманця/ОТП-паролю/Реквізитів ПК, виникнення підозри, що ПІНкод, у тому числі ПІН-коду платіжного гаманця/Реквізити ПК сталі відомі третім особам, зокрема під час здійснення операції з ПК тощо), якщо такі операції були здійснені без повідомлення Банку про втрату ПК, її компрометацію, а також до отримання Банком такого повідомлення. Враховуючи викладене, за умовами укладених між АТ «Райффайзен Банк» та [PERSON] . Кредитного договору та Угоди № PDV1-1646075 від 31.08.2016, ці документи містять положення про зобов`язання клієнта самостійно контролювати стан рахунків та повідомляти Банк про всі помічені неточності/помилки або про помилкові операції, а також зобов`язання клієнта нести відповідальність за операції, здійснені за допомогою належної йому платіжної картки до повідомлення про її втрату до банку. Суд зауважує, що [PERSON] у судовому засіданні, стверджуючи, що її коштами заволоділи невідомі особи шляхом шахрайських дій, не змогла пояснити, в який спосіб з її картки були зняті грошові кошти, та не зазначила жодних відомостей, які б свідчили про те, що сама картка фізично вибула з її володіння поза її волею, або принаймні що вона своїми діями не сприяла втраті та незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати видаткові платіжні операції на загальну суму 21624,00 грн. Відповідачкою не надано належних та допустимих доказів порушення банком правил проведення розрахункових операцій в процесі переказу грошових коштів з її рахунку, а також доказів того, що вона вчасно звернулася до банку з повідомленням про втрату картки. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Згідно з ч.ч.1, 3 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази. Разом з тим, правом ініціювати перед судом витребування доказів належного і вчасного повідомлення АТ «РАйффайзен Банк» про підозрілі операції з переведення коштів з її банківської картки [PERSON] не скористалась. Стверджуючи, що у неї було викрадено мобільний телефон, відповідачка не зазначила, як саме і коли це сталося, не вказала, що саме внаслідок викрадення телефону сталося несанкціоноване переведення коштів з її банківського рахунку, та не надала ані доказів втрати телефону (звернення до правоохоронних органів тощо), ані доказів повідомлення про це банку. Слід вказати, що вищезазначена сума грошових коштів була знята (переведена) з картки [PERSON] на іншу карку не однією, а двома трансакціями 23.09.2020 на суму 10105,00 грн та 24.09.2020 на суму 11519,00 грн. Після проведення першої трансакції [PERSON] не звернулась до банку із повідомленням про незаконне заволодіння її грошовими коштами та блокування картки, або до правоохоронних органів, після чого на наступний день безперешкодно була проведена друга трансакція зі зняття коштів. Відомостей про те, що кредитна картка [PERSON] була заблокована за її повідомленням у зв`язку з шахрайськими коштами, [PERSON] не надано. Натомість, після проведення вказаних трансакції по картці здійснювалися операції, а саме 13.10.2020 та 02.11.2020 на рахунок [PERSON] надходили кошти, крім того, 25.09.2020 та 26.10.2020 з картки були списані кошти в рахунок відсотків, 01.10.2020 та 01.11.2020 - страховий платіж. Виходячи зі змісту виписки по рахунку відповідачки, останньою було здійснено операцію по картці 02.12.2020. Як зазначалось вище, до поліції [PERSON] звернулась лише 04.11.2020. При цьому, відповідачкою не надано доказів реєстрації кримінального провадження за її заявою та встановлення осіб, винних у неправомірному заволодінні коштами з її картки. Можливістю оскаржити дії працівників поліції щодо невнесення відомостей до ЄРДР та невстановлення осіб, винних у вчиненні протиправних дій стосовно неї, відповідачка не скористалась. Разом з тим, суд зауважує, що навіть сам факт внесення відомостей до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань не є підтвердженням факту вчинення злочину та не звільняє особу від виконання цивільно-правових зобов`язань до моменту набрання законної сили вироком суду. Однак, обвинувального вироку суду, яким було б встановлено вчинення стосовно неї неправомірних (шахрайських) дій, внаслідок яких з її картки неправомірно вибули кошти в сумі 21624,00 грн, та осіб, які вчинили такі дії, відповідачкою не надано. У разі їх встановлення [PERSON] не позбавлена права звернутись до суду з вимогами про відшкодування шкоди до осіб, які вчинили щодо неї шахрайські дії. При цьому, суд зауважує, що виходячи з наданої відповідачкою виписки по рахунку, ще до 23.09.2020 (проведення спірних операцій) на картці [PERSON] обліковувалась заборгованість у сумі 23965,94 грн. Враховуючи викладене, доводи відповідачки про шахрайське заволодіння грошовими коштами не спростовують наявності у неї заборгованості перед АТ «РАйффайзен Банк» та не звільняють її від обов`язку виконання кредитних зобов`язань і погашення заборгованості. Крім того, суд відмічає, що доказів звернення до суду з позовом до АТ «Райффайзен Банк» про зобов`язання відновити залишок кредитних коштів та визнати незаконними і списати нараховані зобов`язання в сумі 21964 грн відповідачкою не надано. З огляду на викладене, суд зауважує, що факт наявності заборгованості перед АТ «Райффайзен Банк» відповідачкою не спростований. Вказаний факт підтверджується банківською випискою, яка була надана самою відповідачкою, та відповідно до якої заборгованість [PERSON] станом на 02.11.2020 становила 47151,21 грн. Щодо стягнення відсотків за договором суд зазначає наступне. Як зазначалось вище, згідно з п.1.4 договору № 010/0465/82/0213666 від 05.05.2017 строк користування кредитом становить 48 місяців і починається з 05 травня 2017 року (дата початку кредитування) та закінчується 05 травня 2021 року (дата закінчення строку користування кредитом). Отже, кредитним договором визначено строк, за який позикодавець має право нараховувати відсотки за користування кредитом (до 05.05.2021 включно). Відповідно до п.1.13 договору без укладання додаткових угод до договору Банк має право продовжити строк користування кредитом на той самий строк за умови, що на останній робочий день Строку користування кредитом Банк не отримав листа від клієнта про відмову від продовження строку користування кредитом. Використання Клієнтом за рахунок Кредиту будь-якої суми коштів після продовження Строку користування кредитом розглядається Сторонами як згода Клієнта на продовження Строку користування кредитом. Разом з тим, суд зауважує, що доказів користування [PERSON] кредитними коштами поза межами строку кредитування позивачем не надано. Натомість, як вказала відповідачка у судовому засіданні, вона втратила роботу і припинила користування карткою. Остання операція, вчинена по рахунку, відкритому згідно з цим договором (погашення кредиту), була здійснена [PERSON] 02.12.2020. Після цього жодних операцій не здійснювалось. Матеріали справи не містять підтвердження того, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови продовження строку кредитування. Доказів видачі [PERSON] нової картки або укладення нею угоди про продовження строку кредитування тощо матерали справи не містять. Натомість, як стверджувала відповідачка, відразу після того, як вона виявила несанкціоноване списання коштів з її картки, вона звернулася до банку за блокуванням картки. Вказані обставини свідчать про відсутність волевиявлення позичальника на продовження строку кредитування та відсутність підстав вважати строк кредитування продовженим. Таким чином, строк кредитування сплив 05.05.2021. Отже, у кредитора було наявне право нарахування процентів за договором тільки у межах строку його дії - до 05.05.2021 включно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 вказано, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами Цивільного кодексу України мають різний зміст. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 Цивільного кодексу України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього. Також, у зазначеній вище постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України. Велика Палата Верховного Суду вказала, що очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит, виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Припис абзацу другого частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак, якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)). Окрім цього, у сформульованих правових висновках Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто, фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника. Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість. Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору. Натомість Велика Палата Верховного Суду вважає, що у цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 Цивільного кодексу України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин. Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19). З урахуванням наведеного, оскільки належних доказів продовження строку дії договору після 05.05.2021 матеріали справи не містять, суд дійшов висновку, що нарахування процентів за користування позикою після спливу цього строку є безпідставним і з відповідачки вони стягненню не підлягають. Відповідно до розрахунку АТ «Райффайзен Банк» заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 010/0465/82/0213666 від 05.05.2017 станом на 30.04.2021 (остання звітна дата протягом строку кредитування) становить 54837,89 грн. При цьому, в силу п.3.4 договору, погашення процентів здійснюється щомісячно шляхом договірного списання коштів в необхідній сумі з КР в дату розрахунку процентних платежів, у т.ч. за рахунок збільшення заборгованості за кредитом в рамках встановленого поточного кредитного ліміту. Таким чином, сума відсотків, які щомісяця нараховувалися банком за користування кредитом, фактично зараховувалась до суми тіла кредиту (використаного кредитного ліміту) та увійшла до складу основного платежу. Як вбачається зі змісту розрахунку, виписки по рахунку за період з 05.05.2017 по 30.11.2021, відсотки, які нараховувалися на суму тіла кредиту (використаного кредитного ліміту), у відповідності до умов п.3.4 договору, списувалися з карткового рахунку автоматично та включені до складу тіла кредиту (69729,05 грн). Отже, розмір заборгованості (тіла кредиту та відсотків), яка підлягає стягненню, слід визначати з урахуванням погодженого строку кредитування, а саме до 05.05.2021 включно у розмірі 54837,89 грн. Крім того, слід вказати, що новими кредиторами ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» нараховувалися відсотки за користування кредитом на суму, яка була зазначена Банком як заборгованість по тілу кредиту станом на дату відступлення прав вимоги (69729,05 грн), однак, фактично включала і відсотки за користування кредитом (подвійне нарахування відсотків). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині стягнення з відопвдіачки тіла кредиту (використаного кредитного ліміту) та відсотків у розмірі 54837,89 грн. Доводи відповідачки про застосування строку позовної давності суд відхиляє, з наступних підстав. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Суд зауважує, що пунктом 10.1 договору сторонами погоджено строк позовної давності у 70 років. З вимогами про визнання цих положень договору недійсними відповідачка не зверталась. За твердженням відповідачки, такі положення суперечать нормам ст.257 ЦК України та є нікчемними, у зв`язку з чим до спірних відносин слід застосовувати трирічний строк позовної давності, установлений ст.257 ЦК України, і позивач звернувся до суду поза межами цього строку. Разом з тим, суд зауважує, що відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Згідно з ч.3 ст.263 ЦК України від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. У п.1.4 договору визначено дату закінчення строку користування кредитом - 05 травня 2021 року. Відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (чинного з 02.04.2020) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно з п.19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції згідно із Законом України № 2120-ІХ від 15.03.2022, який набрав чинності 17.03.2022) у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Отже, у період з 02.04.2020 по 30.06.2023 (до моменту скасування карантину на території України) строк позовної давності законодавцем було продовжено на час дії карантину, а з 24.02.2022 цей строк також було продовжено на строк дії воєнного стану Законом України № 3450-ІХ від 08.11.2023, який набрав чинності 30.01.2024, пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень викладено в наступній редакції : У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Отже, з 30.01.2024 і станом на дату закінчення трирічного строку з 05.05.2021 (05.05.2024) строк позовної давності за зобов`язаннями за договором № 010/0465/82/0213666 від 05.05.2017 зупинився. Законом України «Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» № 4434-ІХ від 14.05.2025, який набрав законної сили 04.09.2025, пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України виключено. До суду ТОВ «Коллект Центр» звернулось 03.11.2025, тобто, з урахуванням дати виникнення права вимоги за договором (05.05.2021), вищенаведених законодавчих положень про продовження, зупинення і поновлення строку позовної давності (04.09.2025), - в межах трирічного строку позовної давності, і не пропустило строку звернення до суду. Отже, відсутні підстави для застосування судом строків позовної давності. Щодо розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи, суд зазначає наступне. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частинами 1 та 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). В обґрунтування розміру понесених позивачем ТОВ «Коллект Центр» витрат на правничу допомогу у розмірі 25000,00 грн до матеріалів справи надано наступні документи: копія договору № 01-07/2024 від 01.07.2024 про надання правової допомоги, укладеного між ТОВ «Коллект Центр» та адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс»; прайс-лист АО «Ліга Ассістанс»; заявку про надання юридичної допомоги №2788 від 01.09.2025 на суму 25000 грн.; витяг з акту №14 про надання юридичної допомоги від 30.09.2025, згідно з яким АО «Лігал Ассістанс» надано наступні вили правничої допомоги : надання усної консультації з вивченням документів, надання письмової консультації з вивченням документів, складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду. Крім того, позивачем надано до матеріалів справи довіреність на представлення інтересів ТОВ «Коллект Центр» Пилипчуком Сергієм Володимировичем, який фактично брав участь від імені позивача у судовому засіданні в ході розгляду справи. Доказів сплати коштів у сумі 25000,00 грн на адресу АО «Лігал Ассістанс», а також доказів зв`язку представника Пилипчука С.В. із АО «Лігал Ассістанс» позивачем не надано. При розгляді справи «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04) ЄСПЛ зазначив, що при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим. Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим. У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 сформовано правовий висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial