Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

У травні 2025 року [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду, заподіяну адміністративним правопорушенням в розмірі 125 238,75 грн. І. Позиція сторін у справі. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 26 січня 2025 року [PERSON] , з хуліганських мотивів, пошкодив автомобіль Volkswagen, д.н.з. [NUMBER] , належний позивачу [PERSON] . За вказаним фактом було складено протокол відносно відповідача про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП України. Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.02.2025 у справі № 357/2669/25 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП України. Відповідно до висновку експертизи вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу Volkswagen, д.н.з. [NUMBER] , складає 120 738, 75 грн. Окрім того, позивачем понесені витрати на оплату висновку експерта у сумі 4500,00 грн. Позивач, посилаючись на ст. 1166 ЦК України, звернувся до суду із вказаним позовом. Заперечуючи позовні вимоги, представник відповідача [PERSON] подала до суду відзив та заяву про поновлення процесуального строку для подання відзиву. У відзиві вказано, що датою пошкодження транспортного засобу, належного позивачу 26.01.2025, тоді як у висновку, долученого до позовної заяви, визначена дата пошкодження автомобіля - 27.12.2024. Так, позивачем долучено до матеріалів справи докази, щодо вартості матеріального збитку завданого позивачу 27.12.2014, тобто яка передувала даті вчинення хуліганських дій 26.01.2025. Представник відповідача вказує, що оцінка проводилась на підставі акту огляду транспортного засобу від 25.02.2025 (через місяць після вчинення хуліганських дій), без участі [PERSON] , що викликає сумніви щодо змісту складеного висновку, та на підставі ст. 78 ЦПК України вважає вказаний висновок недопустимим та просить відмовити у задоволенні позовних вимог. У своїх письмових поясненнях [PERSON] зазначив, що вказана у висновку дата «27.12.2024» це дата оновлення бази даних вартості запчастин та ремонтних робіт у програмному комплексі та не є датою огляду автомобіля. Фактичний огляд ТЗ під час проведення оцінки проводився 25.02.2025, та саме під час вказаного огляду були зафіксовані всі пошкодження, які є предметом позову. Факт пошкодження транспортного засобу саме внаслідок дій відповідача було зафіксовано працівниками поліції. Вина [PERSON] доведене та підтверджується постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11.03.2025. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 20 червня 2025 року прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання. 24.07.2025 відповідач [PERSON] подав до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи та здійснив ознайомлення зі справою. 25.07.2025 відповідач [PERSON] подав до суду заяву про відкладення розгляду справи. 13.08.2025 представник відповідача [PERSON] подала до суду заяву про приєднання до системи «Електронний суд». 28.08.2025 представник відповідача [PERSON] подала заяву про ознайомлення з матеріалами справи та здійснила ознайомлення зі справою. 10.09.2025 представник відповідача [PERSON] подала до суду заяву про поновлення процесуального строку для подання відзиву, відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 10.09.2025, занесеною до протоколу судового засідання, поновлено строк для подачі відзиву, долучено відзив до матеріалів справи. 14.10.2025 [PERSON] подав письмові пояснення щодо відзиву на позовну заяву. 14.10.2025 представник відповідача [PERSON] подала до суду клопотання про призначення експертного автотоварознавчого дослідження. Ухвалою від 14.10.2025 призначено у справі судову авто товарознавчу експертизу, зупинено провадження у справі. 14.10.2025 витребувано матеріали справи про адміністративне правопорушення (справа № 357/2669/25). 07.11.2025 на адресу суду надійшов висновок експерта № 190 від 07.11.2025. Ухвалою судді від 13.11.2025 відновлено провадження у справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 11.12.2025, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до розгляду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, суду пояснив, що відповідач являється колишнім чоловіком теперішньої дружини позивача. Відповідач вчиняє пошкодження транспортного засобу з ревнощів. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечили проти задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. ІІІ. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 26.01.2025 приблизно о 20:00 год. [PERSON] , перебуваючи за адресою: Київська область, м.Біла церква, вул. Василя Стуса, 48, з хуліганських мотивів пошкодив автомобіль Volkswagen, д.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] , чим заподіяв останньому матеріальних збитків, чим порушив громадський порядок та спокій грмадян та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП. Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.02.2025 у справі № 357/2669/25 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП України, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі семи неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 119 грн. Постанова набрала законної сили 11.03.2025. Відповідно до ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Встановлено, що [PERSON] є власником транспортного засобу Volkswagen, д.н.з. [NUMBER] , що стверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . З матеріалів адміністративної справи № 357/2669/25 вбачається, що 17.02.2025 [PERSON] надав органам поліції пояснення, з яких вбачається, що 26.01.2025 близько 20:00 год. він приїхав до будинку [ADDRESS] , та у дворі був припаркований автомобіль Volkswagen, д.н.з. [NUMBER] , який належить теперішньому чоловіку колишньої дружини [PERSON] . Вказаний автомобіль [PERSON] пошкодив з хуліганських мотивів, а саме наніс подряпини по всьому периметру автомобіля, пошкодив лобове скло, задню фару. Свою вину у скоєному [PERSON] визнав. В судовому засіданні відповідач повідомив, що через ревнощі до бувшої дружини пошкодив майно її теперішнього чоловіка. Але суму спричиненої шкоди, що визначили експерти за обома висновками він не визнає, вважає, що матеріальна шкода, яку просить стягнути позивач значно завищена. Згідно висновку щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 96/02-25 від 02.03.2025, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] , на замовлення позивача, вартість матеріального збитку завданого внаслідок пошкодження транспортного засобу Volkswagen Passat, д.н.з. [NUMBER] становить 120 738,75 грн. На виконання вимог ухвали суду від 14.10.2025, до суду надано висновок експерта № 190 по дослідженню з визначення матеріального збитку, завданого ушкодженням КТЗ Volkswagen Passat, д.н.з. [NUMBER] від 07.11.2025. Згідно наданого висновку вартість матеріального збитку завданого власнику КТЗ Volkswagen Passat, д.н.з. [NUMBER] становить 91 221,89 грн. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. За змістом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом. Пленум Верховного Суду України у абз. 1 п. 2 постанови «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 р. № 6 (з наступними змінами) наголосив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна, особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Як передбачено ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідач не спростував належними та допустимими доказами своєї вини у спричиненні шкоди позивачу, хоча це є його процесуальним обов`язком, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тобто, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювана шкоди. При цьому позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги - факт завдання шкоди (збитків) відповідачем та обґрунтувати її розмір. Саме до цього зводяться правові висновки щодо застосування норм права, що висловлені Верховним Судом України в постанові від 03 грудня 2014 року N 6-183цс14. Для настання деліктної відповідальності відповідно до ст. 1166 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювана шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що відповідач своїми неправомірними діями завдав шкоди позивачеві, що підтверджено постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.02.2025 у справі № 357/2669/25 та не спростовано відповідачем в ході розгляду даної справи. Щодо визначення розміру завданої матеріальної шкоди, суд зазначає наступне. Так, позивачем до позовної заяви було долучено висновок щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 96/02-25 від 02.03.2025, з якого вбачається розмір матеріального збитку завданого внаслідок пошкодження транспортного засобу позивача - 120 738,75 грн. Однак, за клопотанням сторони відповідача, по справі будо призначено судову автотоварознавчу експертизу, з огляду на те, що відповідач мав зауваження та сумніви у правильності складеного висновку № 96/02-25. А тому, при вирішення вказаного спору, суд керується висновками, викладеними саме у Висновку експерта № 190, виготовленого на підставі ухвали суду від 14.10.2025, якою експерта було попереджено про кримінальну відповідальність за ст. 384,385 КК України. Так, відповідно до висновку експерта № 190 по дослідженню з визначення матеріального збитку, завданого ушкодженням КТЗ Volkswagen Passat, д.н.з. [NUMBER] від 07.11.2025, вартість матеріального збитку завданого власнику КТЗ Volkswagen Passat, д.н.з. [NUMBER] становить 91 221,89 грн. Враховуючи вище наведене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 91 221,89 грн, а тому позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. V. Судові витрати. Згідно п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Позивачем було понесено витрати на виготовлення висновку з метою визначення вартості завданого матеріального збитку у розмірі 4500,00 грн, а також відповідачем було понесено витрати у сумі 6 000,00 грн на виготовлення судового висновку експерта та, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку, про необхідність залишення вказаних витрат за кожною із сторін, оскільки вказані витрати обох сторін були зумовлені необхідністю визначення розміру майнової шкоди, а позовні вимоги задоволені на 72,84 % (91221,89 х 100 : 125238), та співвідносяться як 25% до 75%. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом було сплачено судовий збір у розмірі 1252,40 грн. Оскільки, позов задоволено на 72,84 %, то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 912,25 грн (1252,40 грн х 72,84 : 100). На підставі викладеного та

Outcome: partial