Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

Стислий виклад позицій учасників справи До Подільського міськрайонного суду Одеської області надійшла позовна заява від Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування поданого позову ТОВ «Коллект центр» зазначило про те, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит № 4219083 від 18.06.2021, із наданням відповідачу кредитних коштів в сумі 4 000 грн, зі сплатою відсотків в сумі 750 грн із встановленою денною ставкою 1,25 %, із посиланням на наявність базової ставки 5 % в день, із визначенням загального строку дії договору за умови пролонгації на стандартних базових умовах впродовж 60 днів. Посилається на те, що договір укладено шляхом обміну електронними повідомленнями в порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», шляхом використання позичальником електронного підпису за допомогою одноразового ідентифікатора, надісланого відповідачу за допомогою SMS повідомлення на її номер мобільного телефону. Із посиланням на укладені два договори про відступлення права вимоги № 16/12-2021-43 від 16.12.2023, укладений між первісним кредитором та ТОВ «Вердикт капітал», та договір № 10-03/2023/01 від 10.03.2023, укладений про між ТОВ «Вердикт капітал» та позивачем, просить стягнути з [PERSON] заборгованість, яка станом на 02.09.2025 (день звернення із позовною заявою дот суду) складає 31 150 грн, в тому числі: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 4 000 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 26 750 грн, заборгованість за комісіями - 400 грн. Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422 грн, та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 13 000 грн. Відповідачем у справі заяви по суті справи не зроблені. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 20.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено провести за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Визначено порядок подання до суду документів по суті у справі. Вирішення питання щодо витребування доказів Представником позивача 27.01.2026 через систему «Електронний суд» подано клопотання, яке передано судді 28.01.2026, про витребування доказів у Акціонерного товариства КБ «ПриватБанк», а саме інформації: - ідентифікаційні дані власника картки та повний номер картки [NUMBER], в тому числі, але не виключно прізвище, ім`я, по-батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, серію та номер паспорта, адресу місця проживання, контактні дані (номер телефону, адреса електронної пошти, тощо), та інші відомості про власника вказаної картки; докази зарахування на картку № [NUMBER] кредитних коштів у сумі 4000,00 грн., які 18.06.2021 року були на неї перераховані, а саме витребувати виписки за номером картки № [NUMBER] за період із 18.06.2021 по 22.06.2021 р.; - інформацію, чи відкривалась [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [INFO] ) банківська картка № [NUMBER] (віртуальна чи фізична картка) та надати повний номер банківської картки № [NUMBER] ; інформацію щодо номеру телефону, на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № [NUMBER] за період з 18.06.2021 по 22.06.2021 р.; інформацію чи знаходиться номер телефону [NUMBER] в анкетних даних [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). Так, відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Частиною 2 ст. 83 ЦПК України визначено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відтак, заява про витребування доказів має бути подана разом із позовною заявою. Позивачем позовну заяву до суду подано 02.09.2025, а клопотання про витребування доказів більш ніж через 4 місяці - 28.01.2026. Відтак, клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, представником позивача не обґрунтовано належним чином неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від нього. Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку, заявник зазначає, що необхідність витребування банківської виписки виникла безпосередньо в процесі розгляду справи. Проте суд не може погодитися з таким твердженням. Так, позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики від 18.06.2021, достеменно знав, що доказом виконання ним зобов`язань є факт перерахування коштів. Посилання на те, що інформація є банківською таємницею, лише підтверджує, що позивач усвідомлював неможливість самостійного отримання цих даних ще на стадії подання позову. Заявником не надано жодних доказів існування об`єктивних, непереборних перешкод, які заважали подати дане клопотання разом із позовною заявою або на стадії підготовчого провадження. Згідно з ч. 2 ст. 126 ЦПК України, документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за заявою особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку. Оскільки позивачем не доведено наявності поважних причин пропуску строку, передбаченого ч. 2 ст. 23, ч. 1 ст. 84 ЦПК України, а викладені у клопотанні аргументи зводяться до зміни способу доказування стверджуваної обставини через три місяці після відкриття провадження у справі, суд залишає клопотання без задоволення з огляду на засади цивільного судочинства змагальності та диспозитивності, визначені у ст. 12 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій та учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд наголошує, що дотримання процесуальних строків є одним із аспектів права на справедливий суд та забезпечує принцип правової визначеності. Вирішення питання щодо ухвалення заочного рішення У визначену дату та час судового засідання сторони у справі до суду не з`явилися, про дату та час судового засідання були належним чином повідомлені. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому, суд бере до уваги позицію Верхового Суду, сформульовану у постанові КЦС ВС від 24.10.2024 по справі № 752/8103/13-ц (провадження № 61-6892св23) згідно якої, якщо сторони, представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів з ухваленням заочного рішення. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Ухвалою суду від 28.01.2026 прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи. Інші заяви та клопотання від учасників справи до суду не надходили, процесуальні дії не вчинялись. Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Судом встановлено, що відповідно до договору про споживчий кредит № 4219083 від 18.06.2021, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] , кредитодавець ТОВ «Мілоан» зобов`язався надати позичальнику [PERSON] кредит у сумі 4 000 грн на строк 15 днів з 18.06.2021 із датою повернення кредиту та сплати комісії 03.07.2021 (п. 1.1. - 1.4. договору). Комісія за надання кредиту складає 400 грн, яка нараховується за ставкою 10 % від суми кредиту (п. 1.5.1.), проценти за користування кредитом складають 1,25 % в день від фактичного залишку кредиту (п. 1.5.2). Разом з тим договір містить пункт 1.6. відповідно до якого стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом складає 5 % в день від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідно до п. 2.1. договору кредитні кошти надаються на карткових рахунок позичальника. Пунктом 2.2.1. договору визначено, що у разі продовження користування кредитом понад 15 днів позичальник зобов`язаний сплатити проценти визначені п. 1.5.2 (1,25 % в день) або проценти за стандартною ставкою, визначеною п. 1.6. (5 % в день). Відповідно до п.2.2.3 після завершення первісного строку кредитування застосовується базова процентна ставка - 5 % в день. Згідно із пунктом 2.3.1.2 умовою пролонгації договору кредиту із стандартною процентною ставкою 5 % в день здійснюється у разі якщо позичальник продовжує користуватись кредитними коштами. Загальний строк пролонгації кредитного договору не може перевищувати 60 днів. Відповідно до п. 6.2. підписання договору позичальником відбувається з використанням електронного підпису за допомогою одноразового ідентифікатора, який надсилається в sms на телефон позичальника, позичальник використовує ідентифікатор (алфавітно-цифрову послідовність) для підписання кредитного договору. Відповідно до п. 7.1. права та обов`язки сторони у договорі набувають у момент отримання позичальником кредитних коштів. Разом з тим, договір не містить даних про те, який одноразовий ідентифікатор використано позичальником, не зазначено номер телефону позичальника, на який надіслано одноразовий ідентифікатор. Відповідно до довідки про ідентифікацію відповідачем використано для підписання кредитного договору одноразовий ідентифікатор «F72168», який надіслано на номер телефону [NUMBER] . Обставина про час, дату та порядок надіслання одноразового ідентифікатора не зазначена в позовній заяві, та містить лише посилання про таку умову в договору. До кредитного договір має додаток № 1 із графіком платежів за договором про споживчий кредит, відповідно до якого датою повернення кредиту в сумі 4 000 грн, комісії в сумі 400 грн та 750 грн процентів є 03.07.2021. Паспорт споживчого кредиту № 4219083 містить умови, які не містять розбіжностей із умовами викладеними в кредитному договорі. Дослідивши зміст Правил надання фінансових кредитів ТОВ «Мілоан», що є невід`ємною частиною кредитного договору, судом встановлено, що процедура ідентифікації позичальника та підписання правочину в електронній формі покладає на кредитодавця обов`язок забезпечити використання одноразового ідентифікатора (алфавітно-цифрової послідовності), надісланого на номер телефона позичальника. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором зобов`язання відповідача станом на 10.03.2023 складають 31 150 грн, в тому числі 4 000 грн заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту), 12 750 грн - заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги - 16.12.2021 (750 грн за процентною ставкою 1,25 % в день за первісний період кредитування 15 днів та 12 000 грн - за процентною ставкою 5 % в день за період пролонгації впродовж 60 днів), 400 грн - заборгованість за комісію. Після першого відступлення права вимоги від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Кредит капітал» здійснено нарахування процентів за користування кредитом за період після відступлення права вимоги з 16.12.2023 до 23.02.2022 за період 70 днів в сумі 14 000 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості здійсненим ТОВ «Вердикт капітал». Відтак, відповідно до розрахунку позивача після спливу 15 днів первісного періоду користування кредитом з процентною ставкою 1,25 % в день, впродовж якого нараховано 750 грн (4 000 грн х 30 х 0,0125), а також здійснено нарахування процентів з базовою процентною ставкою 5 % в день впродовж 130 днів, впродовж якого нараховано 26 000 грн (4 000 грн х 130 х 0,05). Разом з тим, позивач у позовній заяві посилається на те, що проценти за користування кредитними коштами після укладення другого договору відступлення права вимоги № 10-03/2023/01 від 10.03.2023 проценти не нараховувались, та що усі проценти в сумі 26 750 грн нараховано до 10.03.2023. Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного позивачем ТОВ «Коллект центр» позивача станом на 21.08.2025 за кредитним договором заборгованість складає 31 150 грн, в томі числі: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 4 000 грн, заборгованість за нарахованими процентами 26 750 грн, заборгованість за комісіями - 400 грн. Відповідно до квитанції сервісу LiqPay від 18.06.2021, сервісу АТ КБ «Приватбанк», ID платежу 1680131930, дата вчинення платежу 2021.06.18 08:09, із зазначенням «кошти згідно договору 4219083», платником ТОВ «Мілоан» перераховані на карту із маскою [NUMBER]. Відповідно до розрахунку здійсненого первісним кредитором ТОВ «Мілоан» заборгованість за договором станом на 03.09.2021 становила 17 150 грн: заборгованість за тілом кредиту 4 000 грн, проценти за користування кредитом - 12 750 грн, комісія - 400 грн. Відповідно до договору факторингу від 16.12.2021 № 16/12-2021-43, укладеного між клієнтом ТОВ «Мілоан» та фактором ТОВ «Вердикт капітал», з врахуванням складених актів приймання-передавання реєстру боржників в електронній та паперовій формі, від 16.12.2021, реєстру боржників від 16.12.2021, платіжного доручення № 313550010 від 20.12.2021 Акціонерного банку «Південний» про сплату ТОВ «Вердикт капітал» на користь ТОВ «Мілоан» 1 563 897,11 грн на виконання умов договору факторингу, відступлено права вимоги за кредитним договором № 4219083 від 18.06.2021 до відповідача [PERSON] на суму 17 150 грн, в томі числі: заборгованість за тілом кредиту 4 000 грн, проценти за користування кредитом - 12 750 грн, комісія - 400 грн. Відповідно до змісту договору про відступлення права вимоги № 10-03/2023/01 від 10.03.2023, укладеного між ТОВ «Вердикт капітал» та позивачем у цій справі ТОВ «Коллект центр», з врахуванням складеного акту прийому-передачі реєстру боржників від 10.03.2023, реєстру боржників від 10.03.2023, акту зарахування зустрічних однорідних вимог від 31.03.2023, відступлено права вимоги за кредитним договором № 4219083 від 18.06.2021 до відповідача [PERSON] на суму 31 150 грн, в томі числі: заборгованість за тілом кредиту 4 000 грн, проценти за користування кредитом - 26 750 грн, комісія - 400 грн. Отже, судом встановлено, що зміст спірних правовідносин, які виникли на даний час між позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» та відповідачем [PERSON] є відносини, які пов`язані із укладанням кредитного договору, отриманням на їх виконання грошових коштів (кредиту) у розмірі та на умовах встановлених договором, а також їх поверненням та сплатою процентів за користування ними (кредитні правовідносини), на підставі права вимоги, що виникає у позивача внаслідок відступлення права вимоги (договорів факторингу, відступлення права вимоги). Норми права, які застосовував суд, та мотиви їх застосування Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1054 ЦК України також передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, і таке виконання є належним. Тобто, факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань (постанова Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 361/2105/16-ц). Згідно ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. «Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача» - ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 16.11.2016, справа № 6-1746цс16, та в постанові від 04.06.2018, справа № 758/8481/15-ц, з посиланням на пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а відповідні умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06.11.2017 у справі № 6-2071цс16. Згідно позиції Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06.11.2017, висловленої під час розгляду справи № 6-2071цс16, обслуговування кредиту не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд за результатами оцінки доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, із врахуванням того, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, перевіривши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності для вирішення справи, дійшов наступних висновків. Оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, суд виходить із того, що сам по собі факт укладення кредитного договору № 4219083 від 18.06.2021, отримання відповідачем кредитних коштів та подальшого невиконання зобов`язань щодо їх належного та своєчасного повернення знайшов своє підтвердження матеріалами справи і відповідачем не спростований. Разом з тим, суд зобов`язаний надати оцінку не лише факту наявності заборгованості, а й її складу, правовій природі кожного з елементів заявлених до стягнення сум, а також відповідності таких нарахувань вимогам чинного законодавства та усталеній судовій практиці. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, загальна сума боргу у розмірі 31 150 грн складається з заборгованості за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 4 000 грн, заборгованості за нарахованими процентами - 26 750 грн, заборгованості за комісіями - 400 грн. Суд доходить висновку, що позивачем належними та допустимими доказами доведено факт укладення кредитного договору, обставину надання коштів позичальнику у сумі 4 000 грн на банківську карту зазначену відповідачем під час укладення кредитного договору. Заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) у розмірі 4 000 грн підтверджена матеріалами справи, розрахунок такої заборгованості є зрозумілим, логічним та відповідає умовам кредитного договору і вимогам закону. Доказів її погашення або зменшення відповідачем суду не надано. Щодо стягнення комісії суд зазначає, що вказана умова чітко визначена в умовах кредитного договору, сума комісії 400 грн зазначена в тексті договору, відомості про неї містяться в додатку № 1 до кредитного договору - графіку платежів. Відтак, сторони договору будучи вільними в укладенні договору дійшли згоди щодо сплати 400 грн комісії за видачу кредиту. Відтак зазначена сума підлягає стягненню з відповідача. Разом з тим, щодо стягнення заборгованості за процентам у сумі 26 750 грн суд зазначає наступне. Позивач застосував ставку 1,25% в день за перші 15 днів та базову ставку у розмірі 5% в день за наступний період впродовж 130 днів. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, який у даному випадку, з урахуванням максимально можливої пролонгації, визначеної п. 2.3.1.2 договору, становить 75 днів, з них 15 днів первісного строку та 60 днів пролонгації. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення процентів за користування кредитом є обґрунтованими лише в межах граничного строку дії договору. Згідно з наданим розрахунком заборгованості, станом на дату першого відступлення права вимоги 16.12.2021, заборгованість за процентами становила 12 750 грн, що включає 750 грн за перші 15 днів із денною ставкою 1,25% та 12 000 грн за період максимальної 60-денної пролонгації із денною ставкою 5%. Відтак, стягненню підлягає саме ця сума, оскільки вона охоплю погодженим сторонами строк дії договору. Подальше нарахування процентів поза межами 75-денного строку, призводить до збільшення суми боргу до 26 750 грн, що суд вважає неправомірним, оскільки після спливу строку кредитування право на нарахування процентів за договором припиняється, а кредитор має право лише на захист своїх інтересів відповідно до ст. 625 ЦК України. Отже, суд, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази у справі, проаналізувавши норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позивачем ТОВ «Коллект центр» належними та допустимими доказами перед судом доведено факт порушення його права у вказаних правовідносинах із [PERSON] , а тому з останньої на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором № 4219083 від 18.06.2021 про споживчий кредит в сумі 17 150 грн, що складається із суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4 000 грн, заборгованості за нарахованими процентами в межах строку кредитування (включаючи період пролонгації) - 12 750 грн, та заборгованості за комісією за надання кредиту - 400 грн. У задоволенні решти позовних вимог щодо стягнення процентів у сумі 14 000 грн слід відмовити Розподіл судових витрат у справі Судовий збір Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При поданні позовної заяви до суду ТОВ «ФК «Коллект центр» сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. Оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у пропорційно до суми задоволених вимог в розмірі 1 333,68 грн (2 422,40 грн х (17 150 грн / 31 150 грн)) Витрати на професійну правничу допомогу Разом із позовною заявою позивачем заявлено клопотання про відшкодування понесених витрат на правову допомогу у загальному розмірі 13 000 грн. У п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи. За нормами частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Частинами 1,2 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частинами 3-5 ст.137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат . До схожого висновку Верховний Суд дійшов у своїй постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) та постанові від 15 червня 2022 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20). Отже, витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною та доказами такої сплати. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N19336/04) зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано договір про надання правничої допомоги №01-07/2024 від 01.07.2024 року, укладеного між ТОВ "Коллект Центр" та АО "Лігал Ассістанс", а також заявка про надання юридичної допомоги № 1053 від 01.07.2025, відповідно до якої ТОВ "Коллект Центр" та АО "Лігал Ассістанс" погодили надання правових (юридичних) послуг з приводу примусового стягнення заборгованості з [PERSON] , а саме: надання усної консультації з вивченням документів у розмірі 4 000 грн (дві години вартістю 2 000 грн кожна) та складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду у розмірі 9 000 грн (три години вартістю 3 000 грн кожна). Витягом з акту № 12 від 31.07.2025 про надання юридичної допомоги згідно договору від 01.07.2024 погоджено надання правничої допомоги на суму 13 000. Аналізуючи подані представником позивача документи про сплату витрат на правничу допомогу в частині обґрунтованості розміру, заявленого до сплати, суд виходить з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи. Відтак, позивач повинен підтвердити, що витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Оцінюючи предмет позову у цій справ суд дійшов висновку, що наразі існує усталена судова практика щодо стягнення факторами (особами, які набули право вимоги до позичальників) кредиторської заборгованості за договорами споживчого кредиту. Отже предмет позову не вимагає витрачання значної кількості часу для формування позиції позивача, вивчення великої кількості документів та нормативно-правових актів. Ураховуючи викладене та беручи до уваги обсяг наданих послуг представником, їх складність, наявність усталеної судової практики зі спірного питання, суд уважає, що 4 500 грн є пропорційним обсягу та складності наданих послуг, достатнім для відшкодування понесених витрат на правничу допомогу та відповідатиме критеріям розумності та справедливості. Водночас, зазначена сума відшкодування не буде нести надмірний тягар для відповідача у порівнянні із сумою заборгованості за кредитним договором, що підлягає до стягнення. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати на надання професійної правничої допомоги у розмірі пропорційному до суми задоволених вимог 2 477,53 грн (4 500 грн х (17 150 грн / 31 150 грн)) Загальний розмір судових витрат, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 3 811,21 грн (1 333,68 грн + 2 477,53 грн), що складається із пропорційно стягнутої суми сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: partial