Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

19 січня 2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до Октябрського районного суду м. Полтави з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1171892124 від 14 червня 2017 року. Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 46 040,52 грн, що складається 17 987,02 грн. - основний борг, 2 941,10 грн. - відсотки за користування кредитом, 14 402,60 грн. - плата за управління кредитом (щомісячні проценти), 10 709,80 грн. - пеня. 29 липня 2021 року Октябрським районним судом м. Полтави було ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість у розмірі 46 040,52 грн та судовий збір у розмірі 2 270,00 грн. 31 серпня 2023 року [PERSON] подала до суду заяву про перегляд заочного рішення від 29.07.2021 року, в якій просила визнати поважною причину пропуску строку на подання заяви про перегляд, скасувати заочне рішення, призначити справу до розгляду в загальному порядку. На обґрунтування заяви відповідач зазначила, що не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, оскільки з 2006 року до листопада 2021 року фактично проживала та працювала у передмісті Києва. Крім того, відповідач стверджувала, що жодних коштів від ТОВ «ФК «ЦФР» не отримувала ані на рахунок, ані готівкою. 15 листопада 2023 року суд, розглянувши заяву про перегляд заочного рішення, ухвалою визнав поважними причини пропуску строку на подання заяви, скасував заочне рішення від 29.07.2021 року та призначив справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. У позовній заяві позивач зазначає, що 14 червня 2017 року [PERSON] подала до ТОВ «ФК «ЦФР» Заяву про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» та Заяву № 1171892124 на отримання кредиту, підписанням яких підтвердила згоду на укладення кредитного договору. Відповідно до паспорта кредиту, сума кредиту становила 25 250,00 грн, спосіб надання - безготівковим шляхом протягом 3-х днів від дня укладення договору. 09 грудня 2019 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір відступлення прав вимоги № 20191209, згідно з яким ТОВ «ФК «ЦФР» передало (відступило) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у Реєстрі боржників. Згідно з п. 6.2.3 Договору відступлення прав вимоги, права вимоги переходять до ТОВ «ФК «ЄАПБ» з моменту підписання договору, після чого позивач стає кредитором по відношенню до боржників. Відповідно до Реєстру боржників (Додаток № 1 до Договору відступлення), позивач набув право вимоги до [PERSON] у розмірі 46 040,52 грн станом на 09 грудня 2019 року. Позивач стверджує, що відповідач порушила умови кредитного договору, припинивши погашення кредиту, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яку позивач просить стягнути. На підтвердження своїх вимог позивач надав до суду копію заяви про приєднання до умов, копію паспорта кредиту, копію умов отримання кредитів від ТОВ «ФК «ЦФР», копію розрахунку заборгованості, копію договору відступлення прав вимоги та витяг з Реєстру боржників, повідомлення про відступлення права вимоги. У відзиві на позовну заяву та в заяві про перегляд заочного рішення відповідач категорично заперечила факт отримання кредитних коштів, зазначивши, що жодних грошей від ТОВ «ФК «ЦФР» не отримувала - ані на рахунок, ані готівкою. Відповідач підтверджує, що у червні 2017 року, працюючи та проживаючи у м. Києві, звернулась до АТ «ТАСКОМБАНК» з проханням про надання кредиту. За порадою менеджерів банку того ж дня подала також заяву про видачу кредиту до ТОВ «ФК «ЦФР», який згодом не дотримувався. [PERSON] зазначає, що отримала кредитні кошти у АТ «ТАСКОМБАНК» згідно з кредитним договором, які повернула банку в повному обсязі, і банк не має до неї жодних претензій. Відповідач звертає увагу на суперечності у документах позивача згідно з паспортом кредиту сума кредиту 25 250,00 грн, спосіб надання безготівковий, згідно з копією інформації про переказ - сума 20 000,00 грн, виплачена 15.06.2017, згідно з розрахунком заборгованості - видано на руки 25 250,00 грн. Відповідач вказує, що позивач не надав жодного належного доказу надання кредитних коштів - відсутні виписка з рахунку, видатковий касовий ордер, квитанція чи будь-що інше, що підтверджувало б отримання коштів. Крім того, відповідач заявила про пропуск позивачем строку позовної давності щодо стягнення пені, оскільки позов подано у 2021 році, а пеня нарахована за період 2018-2019 років. Відповідач просила у задоволенні позову відмовити повністю. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач, будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явилася, причини своєї неявки суд не повідомила. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, встановив наступне. Ухвалою від 24 листопада 2025 року суд витребував у АТ «ТАСКОМБАНК» інформацію щодо факту надання кредитних коштів [PERSON] по кредитному договору № 1171892124 від 14.06.2017 року. 04 грудня 2025 року до суду надійшла відповідь АТ «ТАСКОМБАНК» № 7326/47.7.-БТ (банківська таємниця), підписана Начальником управління методологічного супроводження та подальшого контролю банківських операцій клієнтів Департаменту супроводження банківських операцій АТ «ТАСКОМБАНК» [PERSON] , завірена печаткою банку. Зі змісту відповіді встановлено наступне щодо перерахування коштів від ТОВ «ФК «ЦФР» Банк підтверджує, що 14 червня 2017 року ТОВ «ФК «ЦФР» (код ЄДРПОУ 35725063) перерахувало на транзитний рахунок АТ «ТАСКОМБАНК» грошові кошти у сумі 20 000,00 грн для виплати переказу № 209494173050 для отримання [PERSON] (паспорт [NUMBER] ). Підставою для перерахування коштів є платіжна інструкція № I121979079 від 14.06.2017, згідно з якою здійснено переказ до запитання на користь [PERSON] з призначенням платежу «Переказ до запитання на користь [PERSON] , ПАСПОРТ [NUMBER] надання кредиту зг. КД №1171892124 від 14/06/2017 Без ПДВ». 15 червня 2017 року [PERSON] отримала вищезазначені грошові кошти у сумі 20 000,00 грн через касу Полтавського відділення №31 АТ «ТАСКОМБАНК» за адресою: м. Полтава, вул. Соборності, 46. Факт видачі готівки підтверджується платіжною інструкцією на видачу готівки № 209494173 від 15.06.2017, в якій зазначено отримувач КЗ для виплати переказів ЦФР, код отримувача 09806443, призначення платежу переказ до запитання на користь [PERSON] , паспорт [NUMBER] надання кредиту зг.КД №1171892124 від 14/06/2017 Без ПДВ, сума 20 000,00 грн (Двадцять тисяч гривень 00 копійок), пред`явлений документ: Паспорт серія [NUMBER] , виданий Октябрським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській обл., 27.01.2000. До відповіді банку додано копії платіжної інструкції № I121979079 від 14.06.2017 (на перерахування), платіжної інструкції на видачу готівки № 209494173 від 15.06.2017. Банк повідомляє, що станом на 27.11.2025 [PERSON] , ПАСПОРТ [NUMBER] , не була клієнткою АТ «ТАСКОМБАНК», відповідно депозитні, кредитні, вкладні (депозитні) рахунки в АТ «ТАСКОМБАНК» на ім`я [PERSON] (ПАСПОРТ [NUMBER] ) не відкривались, банківські платіжні картки не видавались. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1 ст. 99 ЦПК України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідь АТ «ТАСКОМБАНК» № 7326/47.7.-БТ від 04.12.2025 є офіційним документом, який складений уповноваженою особою банку начальником управління, завірений печаткою банківської установи, наданий на виконання ухвали суду, містить конкретні відомості про банківські операції з посиланням на первинні платіжні документи. Банківська таємниця розкрита відповідно до вимог частини 2 статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно з якою інформація, що становить банківську таємницю, може бути надана фізичним та юридичним особам лише за згодою клієнта або в інших випадках, визначених законом України. Суд має право витребовувати інформацію, що становить банківську таємницю, на підставі ухвали. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідь банку безпосередньо стосується предмета доказування факту надання (ненадання) кредитних коштів відповідачу. Отже, цей доказ є належним. Згідно зі ст. 79 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідь банку отримана судом на виконання ухвали, банківська таємниця розкрита у встановленому законом порядку. Документ є допустимим доказом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідь банку містить конкретні дані про дату операцій (14.06.2017 та 15.06.2017), про суму (20 000,00 грн.), про відправника коштів (ТОВ «ФК «ЦФР»), про отримувача ( [PERSON] , паспорт [NUMBER] ), про місце видачі (каса Полтавського відділення №31), про номери платіжних інструкцій, про призначення платежу (надання кредиту за КД №1171892124). Ці відомості не є загальними, а конкретизовані, що свідчить про фактичне здійснення банківських операцій. Банк не має заінтересованості у результаті розгляду справи та надає інформацію як нейтральна третя особа. Отже, доказ є достовірним. Платіжна інструкція на видачу готівки № 209494173 від 15.06.2017 є первинним банківським документом, який підтверджує факт видачі готівкових коштів особі. Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (у редакції, чинній на час здійснення операції), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна норма закріплена у п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, у постанові від 17 грудня 2020 року № 278/2177/15-ц, зазначивши, що виписки за рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості по кредитному договору. Відповідач у своєму відзиві категорично заперечувала отримання будь-яких коштів від ТОВ «ФК «ЦФР», стверджуючи, що жодних грошей від ТОВ «ФК «ЦФР» не отримувала ні на рахунок, ні готівкою. Однак, офіційна відповідь банку повністю спростовує це твердження, оскільки підтверджує факт особистого отримання [PERSON] готівкових коштів у сумі 20 000 грн через касу банку 15.06.2017. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач не надала жодних доказів на спростування інформації, наданої банком. Зокрема, відповідач не надала доказів того, що особа з її паспортними даними не отримувала кошти 15.06.2017, доказів втрати паспорта серії [NUMBER] станом на червень 2017 року, доказів перебування в іншому місці 15.06.2017, що унеможливлювало б отримання коштів у м. Полтаві, будь-яких інших доказів, що спростовували б інформацію банку. Посилання відповідача на те, що вона проживала у Києві, не є достатнім для спростування факту отримання коштів у м. Полтаві, оскільки м. Полтава є місцем реєстрації відповідача, а відстань між містами дозволяє здійснити поїздку протягом одного дня. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що факт отримання [PERSON] 15 червня 2017 року кредитних коштів у сумі 20 000,00 грн від ТОВ «ФК «ЦФР» через АТ «ТАСКОМБАНК» є встановленим та доведеним належними, допустимими і достовірними доказами. Позивач у позовній заяві посилається на кредитний договір на суму 25 250,00 грн, однак банківськими документами підтверджено фактичну видачу [PERSON] лише 20 000,00 грн. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Оскільки банківськими документами підтверджено фактичну видачу лише 20 000 грн., саме ця сума є реально наданим кредитом, на підставі якого повинна обчислюватися заборгованість. Позивач просить стягнути залишок основного боргу у розмірі 17 987,02 грн. Оскільки сума основного боргу (17 987,02 грн) не перевищує фактично наданий кредит (20 000 грн), а відповідач не надала доказів погашення кредиту, вимога про стягнення основного боргу у розмірі 17 987,02 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позивач просить стягнути відсотки за користування кредитом у розмірі 2 941,10 грн. Нарахування відсотків відповідає умовам кредитного договору та положенням ст.ст. 1048, 1049 ЦК України про обов`язок позичальника сплатити плату за користування кредитом. Відповідач не надала доказів неправильності розрахунку відсотків або їх сплати. Отже, вимога про стягнення відсотків у розмірі 2 941,10 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Позивач просить стягнути 14 402,60 грн як плату за управління кредитом (щомісячні проценти). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Частиною 2 ст. 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договорів, які обмежують права споживачів, що встановлені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, є недійсними. Встановлення плати за управління кредитом, облік заборгованості, ведення кредитної справи є встановленням плати за дії, які кредитор зобов`язаний здійснювати на виконання кредитного договору, здійснюються в інтересах кредитора, не створюють додаткового блага для позичальника. Така умова фактично є прихованою формою відсотків за кредит, що порушує права споживача та обмежує їх порівняно з правами, встановленими законом. Отже, умова кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом є нікчемною на підставі ч. 2 ст. 16 Закону України «Про захист прав споживачів» та не створює юридичних наслідків згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України, нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення, і рішення суду про визнання його недійсним не вимагається. З огляду на викладене, вимога позивача про стягнення плати за управління кредитом у розмірі 14 402,60 грн є безпідставною та не підлягає задоволенню. Позивач просить стягнути пеню у розмірі 10 709,80 грн, нараховану за період 2018-2019 років. Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч. 2 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена (менше трьох років) або більш тривала (більше трьох років) порівняно із загальною позовною давністю. Зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Пеня - це санкція, яка нараховується щоденно (щомісячно) з першого дня прострочення і до моменту виконання зобов`язання або до звернення до суду. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Позивач звернувся до суду з позовною заявою 19 січня 2021 року. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність для вимог про стягнення пені становить один рік. Отже, позовна давність поширюється лише на пеню, нараховану з 19 січня 2020 року (рік до звернення до суду) до дня звернення до суду. Згідно з наданим позивачем розрахунком, пеня у розмірі 10 709,80 грн нарахована за період 2018-2019 років, тобто до 19 січня 2020 року. Таким чином, пеня, нарахована за період 2018-2019 років, вийшла за межі однорічного строку позовної давності. Згідно зі ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач у своїй заяві про перегляд заочного рішення та у відзиві на позовну заяву заявила про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені. Позивач не надав доказів поважності причин пропуску строку позовної давності. Не надано також доказів переривання або зупинення перебігу позовної давності. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності для стягнення пені у розмірі 10 709,80 грн, у зв`язку з чим ця вимога не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги задоволено частково 20 928,12 грн. (17 987,02 грн. + 2 941,10 грн.) відсоток задоволення: 45,45%, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 270,00 грн. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам: 2 270 грн ? 45,45% = 1 032 грн.

Outcome: approved