Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

Позивачка - [PERSON] , через свого представника - адвоката Довганюк Л.Б., звернулася до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила наступне. З 1979 по 1984 роки вона, [PERSON] , перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Рішенням народного суду Корабельного району м. Миколаєва від 18.10.1983 року шлюб між ними був розірваний. Після розірвання шлюбу, через незначний проміжок часу, сторони примирилися та фактично відновили сімейні відносини, у зв`язку з чим знову почали спільно проживати однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS] , де проживали разом до дня смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті чоловіка [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Спадкодавець на випадок своє смерті заповіту не залишив. Позивачка звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Іваненко С.В. із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на частку спадкового майна, набутого нею та спадкодавцем за час перебування у шлюбі, а саме - частку житлового будинку [ADDRESS] . Листом від 17.09.2014 року нотаріусом відмовлено у видачі позивачці свідоцтва про право власності на вказане майно. Відмова була мотивована тим, що відповідно до статті 71 Закону України «Про нотаріат», у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається на підставі письмової заяви другого з подружжя, за умови існування шлюбу на момент смерті спадкодавця. Разом з тим, шлюб між позивачкою та спадкодавцем на час його смерті був розірваний. Крім того, позивачкою не було надано нотаріусу правовстановлюючого документа, який би підтверджував право власності спадкодавця на спірне нерухоме майно. При звернені до нотаріуса у позивачки був наявний договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідчений 26 грудня 1981 року державним нотаріусом П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори Друкер Л.А. за реєстровим № 4095. Зазначений договір був зареєстрований у ММБТІ 19 січня 1982 року, при цьому до обліку була прийнята лише земельна ділянка, а право власності спадкодавця на житловий будинок у встановленому законом порядку зареєстроване не було. Також позивачкою було надано акт приймання в експлуатацію житлового будинку від 15 листопада 1991 року, що свідчить про завершення будівництва об`єкта нерухомого майна. Відповідно до частин 2, 3 статті 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Разом з тим, відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації, яка щодо спірного майна проведена не була. У зв`язку з наведеним, на підставі статей 49, 68 Закону України «Про нотаріат», нотаріус роз`яснив позивачці необхідність звернення до суду для вирішення питання щодо визнання за нею права власності на частку спірного нерухомого майна. Позивачкою зазначено, що відповідачки у справі - [PERSON] та [PERSON] , які є дочками спадкодавця, відповідно є її дочками також, та належать до спадкоємців першої черги за законом та які прийняли спадщину у встановлений законом строк, шляхом подання відповідних заяв про прийняття спадщини до нотаріуса. У подальшому на замовлення позивачки було виготовлено технічний паспорт на спірний житловий будинок. Крім того, на замовлення відповідачок було отримано витяг з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва щодо присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна. На підставі поданих документів 26 лютого 2025 року здійснено державну реєстрацію права власності на закінчений будівництвом об`єкт нерухомого майна - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , при цьому власником у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано [PERSON] . Листом від 11 березня 2025 року приватний нотаріус Іваненко С.І. повторно відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право власності на частку спірного майна, мотивуючи відмову тим, що шлюб між сторонами було розірвано 12 січня 1984 року, тоді як акт введення житлового будинку в експлуатацію затверджено 15 листопада 1991 року, а будівництво тривало у період з 1981 по 1991 роки. У зв`язку з відсутністю доказів обсягу спільної участі сторін у будівництві у період шлюбу нотаріус вказала на наявність правової невизначеності щодо обсягу майнових прав. З огляду на викладене, на підставі статей 49, 71 Закону України «Про нотаріат», нотаріусом було роз`яснено позивачці необхідність звернення до суду для вирішення питання щодо визнання за нею права власності на відповідну частку спірного нерухомого майна. На підставі викладеного, позивачка вимушена звернутися до суду із даним позовом та просити суд: -встановити факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без державної реєстрації шлюбу [PERSON] та померлого [PERSON] у період з 01 січня 1984 року по день його смерті - [INFO] за адресою: [ADDRESS] ; -визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності подружжя - [PERSON] та [PERSON] , які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу; -визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як на об`єкт спільної сумісної власності, набутого внаслідок спільного проживання однією сім`єю без укладення шлюбу. В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, представник позивачки [PERSON] надала заяву про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивачки, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачки в судове засідання не з`явилися, також надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги визнають. Третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Іваненко С.В. надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За такого, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників процесу, за наявними в матеріалах справи доказами. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Судовим розглядом встановлено, що позивачка [PERSON] та [PERSON] з 1979 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 18.10.1983 року рішенням народного суду Корабельного району м. Миколаєва (а.с.39-41). Проте, як вбачається із матеріалів справ, подружжя [PERSON] після розірвання шлюбу фактичні сімейні відносини не припинили, продовжували проживати однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та були пов`язані спільним побутом за адресою: [ADDRESS] , аж до дня смерті [PERSON] ( [INFO] ). Також судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів № 644 від 06 липня 1981 року «Про відвід земельної ділянки для будівництва індивідуальних житлових будинків» (а.с.35) [PERSON] була відведена земельна ділянка площею 480 кв.м для будівництва індивідуального житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення 26 грудня 1981 року [PERSON] було видано договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідчений державним нотаріусом П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори Друкер Л.А. за реєстровим № 4094, відповідно до умов якого [PERSON] зобов`язався збудувати житловий будинок на відведеній земельній ділянці (а.с.37-38). Зазначений договір 19 січня 1982 року був зареєстрований у Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації (а.с.60, 62-63). Після надання земельної ділянки та оформлення відповідного договору [PERSON] спільно з [PERSON] розпочали будівництво житлового будинку на вказаній земельній ділянці. Як вбачається із матеріалів справи, у подальшому, протягом періоду спільного проживання однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу, за рахунок спільних коштів та спільної праці, зокрема особистої участі [PERSON] та [PERSON] , було збудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Згідно з актом прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння, затвердженим 15 листопада 1991 року за № 170 рішенням виконавчого комітету Корабельної районної ради народних депутатів м. Миколаєва, житловий будинок було введено в експлуатацію (а.с.56-59). Відповідно до довідки Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації № 2-1928 від 30 серпня 2024 року, виготовленої на замовлення [PERSON] , житловий будинок літ. А-1 з господарськими будівлями та спорудами, а саме: загальною площею 139,4 кв. м, житловою площею 85,9 кв. м, а також басейн № 5, відмостка ІІ, ворота № 2, гараж літ. Г, душ літ. Е, замощення І, зливна яма № 10, оглядова яма № 7, огорожі №№ 3, 4, 6, 9, хвіртка № 8, сарай літ. Д, котельня літ. аі, прибудова літ. А - не є самочинним будівництвом та не підлягають прийняттю в експлуатацію відповідно до пункту 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 304 від 13 червня 2012 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 липня 2012 року за № 1132/21444. При цьому, відповідно до зазначеної довідки, відомості щодо державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна відсутні (а.с.62-63). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 179 (а.с.64). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Із копії спадкової справи № 11/2014, заведеної приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко С.В. 26 червня 2014 року до майна померлого [INFO] [PERSON] , вбачається, що останній на випадок своєї смерті заповіту не залишив. Із заявами про прийняття спадщини після смерті спадкодавця до приватного нотаріуса звернулися [PERSON] , дочка спадкодавця та відповідачка у справі, а також мати спадкодавця - [PERSON] , яка у подальшому відмовилася від прийняття спадщини після смерті сина на користь [PERSON] . Крім того, позивачка [PERSON] звернулася до нотаріуса як колишня дружина спадкодавця із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на частку у спільному майні. Відповідачка у справі - [PERSON] спадщину прийняла фактично, оскільки на час смерті [PERSON] була зареєстрована та проживала разом зі спадкодавцем за однією адресою, що відповідно до положень статті 1268 Цивільного кодексу України свідчить про фактичне прийняття спадщини. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом та прийняли спадщину у порядку та строки, визначені чинним законодавством. Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України). У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). В свою чергу, при зверненні позивачки до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Іваненко С.В. із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на частку спадкового майна, набутого нею та спадкодавцем [PERSON] за час перебування у шлюбі, а саме - частку житлового будинку [ADDRESS] , приватним нотаріусом було відмовлено листом від 17.09.2014 року у видачі їй свідоцтва про право власності на вказане майно (а.с.66). Відмова нотаріуса була мотивована тим, що на момент смерті спадкодавця шлюб між сторонами був розірваний, а отже відсутні підстави для застосування положень статті 71 Закону України «Про нотаріат». Крім того, позивачкою не було надано правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності спадкодавця на спірний житловий будинок. Наявний у позивачки договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідчений 26 грудня 1981 року та зареєстрований у ММБТІ 19 січня 1982 року, підтверджував право користування земельною ділянкою, однак не посвідчував право власності на житловий будинок. Наданий акт прийняття в експлуатацію житлового будинку від 15 листопада 1991 року свідчить про завершення будівництва об`єкта нерухомого майна, проте державна реєстрація права власності на нього у встановленому законом порядку проведена не була. З огляду на викладене, з урахуванням положень частин другої та третьої статті 331 Цивільного кодексу України, статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також статей 49, 68 Закону України «Про нотаріат», нотаріусом було роз`яснено позивачці необхідність звернення до суду для вирішення питання щодо визнання права власності на частку у спірному нерухомому майні. У подальшому на замовлення позивачки було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] (а.с.71-90). Також на замовлення відповідачів [PERSON] та [PERSON] було отримано витяг з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва щодо присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна (а.с.91-92). На підставі зазначених документів, а саме відомостей з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, рішення про присвоєння адреси, технічного паспорта, поданих до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26 лютого 2025 року було здійснено державну реєстрацію права власності на закінчений будівництвом об`єкт нерухомого майна - житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 139,4 кв. м, житловою площею 85,9 кв. м, розташований за адресою: [ADDRESS] . Власником зазначеного об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано [PERSON] (а.с.93). При повторному зверненні позивачки до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Іваненко С.В. із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на частку спадкового майна, набутого нею та спадкодавцем [PERSON] за час перебування у шлюбі, а саме - частку житлового будинку [ADDRESS] , приватним нотаріусом листом від 11.03.2025 року було відмовлено у видачі їй свідоцтва про право власності на вказане майно (а.с.94). Відмова була мотивована тим, що шлюб між сторонами було розірвано 12 січня 1984 року, тоді як акт введення житлового будинку в експлуатацію затверджено 15 листопада 1991 року, а будівництво тривало у період з 1981 по 1991 роки. У зв`язку з відсутністю доказів обсягу спільної участі сторін у будівництві у період шлюбу нотаріус вказала на наявність правової невизначеності щодо обсягу майнових прав. З огляду на викладене, на підставі статей 49, 71 Закону України «Про нотаріат», нотаріусом було роз`яснено позивачу необхідність звернення до суду для вирішення питання щодо визнання за нею права власності на відповідну частку спірного нерухомого майна. Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Щодо вимоги позивачки про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу між [PERSON] та померлим [PERSON] у період з 01 січня 1984 року по [INFO] за адресою: [ADDRESS] , суд виходить з наступного. Відповідно до частини другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. В пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. При вирішенні справи по суті суд бере до уваги положення, що міститься у постанові КЦС ВС від 28 серпня 2019 року №588/350/15-ц, щодо належних та допустимих доказів спільного проживання, якими є ведення спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявність між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, після розірвання шлюбу 18 жовтня 1983 року [PERSON] та [PERSON] фактично відновили сімейні відносини, проживали разом однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS] , у період з 01 січня 1984 року до дня смерті [PERSON] - [INFO] . У зазначений період вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно здійснювали будівництво, утримання та користування житловим будинком, були пов`язані спільним побутом, що підтверджується письмовими доказами, зібраними у справі, а також не заперечується відповідачками, які позовні вимоги визнали у повному обсязі. Оцінюючи наведені докази в їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд доходить висновку, що факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у заявлений позивачкою період є доведеним. Таким чином, вимога позивачки про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивачки визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності подружжя - [PERSON] та [PERSON] , які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, але не перебувають у шлюбі з іншими особами, майно, набуте ними за час такого спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. Суд враховує, що на момент початку будівництва (1981 р.) сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, а на момент завершення (1991 р.) - продовжували жити однією сім`єю. Отже, весь період створення об`єкта нерухомості супроводжувався фактичними сімейними відносинами. За нормою ст. 60 СК України (та аналогічною нормою КпШС України, що діяв раніше), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Стаття 70 СК України встановлює принцип рівності часток у праві спільної сумісної власності. Таким чином, вимога позивачки щодо визнання спірного майна об`єктом спільної сумісної власності підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивачки визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як на об`єкт спільної сумісної власності, набутого внаслідок спільного проживання однією сім`єю без укладення шлюбу, суд виходить з наступного. Відповідно до частин 2 та 3 статті 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. У даному випадку житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами було побудовано за спільні кошти та зусилля [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується наданими документами: договором про надання земельної ділянки для будівництва, зареєстрованим у ММБТІ, актом приймання в експлуатацію від 15.11.1991 року та технічним паспортом на будинок [ADDRESS] . Відповідно до статті 374 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям або особами, які проживають однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу, у період їх спільного життя та використання спільних коштів, вважається їх спільною сумісною власністю, якщо інше не доведено. Фактична участь позивачки у будівництві та утриманні будинку, її спільне проживання з [PERSON] свідчать про спільний намір щодо користування та володіння майном, що підтверджує її право на 1/2 частину цього об`єкта спільної сумісної власності. Суд вважає, що вимога позивачки щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , підлягає задоволенню. Доказів, які б спростовували висновки суду, матеріали справи не містять. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Outcome: approved