Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

Представник ТОВ «Діджи Фінанс» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Обґрунтовуючи позов зазначив, що 02.07.2023 між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1085598, згідно з умовами якого відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 8 600 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом. 23.07.2024 згідно з умовами договору факторингу №2307-24 ТОВ "СЛОН КРЕДИТ" відступило право вимоги, зокрема, за кредитним договором № 1085598 від 02.07.2023 на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС». У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору у останнього виникла заборгованість на загальну суму 16 385, 16 грн. На підставі викладеного, позивач просить стягнути із відповідача вказану суму боргу та судові витрати в сукупному розмірі 8422,40 грн. Ухвалою суду провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. В позовній заяві позивач просить розгляд справи провести за відсутності представника позивача та не заперечує щодо ухвалення заочного рішення у справі. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На вказану адресу судом надіслано рекомендоване повідомлення про судовий розгляд, яке повернуто до суду без вручення адресату. Відповідач відзив на позов до суду не надіслав, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. За таких обставин, відповідно до положень ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, оскільки клопотання про інше від сторін не надходили. Такий висновок суду, зважаючи, що відповідачем не подано відзив на позовну заяву та не повідомлено про причину невчинення ним своєчасно такої процесуальної дії, узгоджується також із положеннями частини восьмої статті 178 вказаного Кодексу. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення по справі на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши всі перевірені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 02.07.2023 між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та [PERSON] в електронній формі укладено договір про надання споживчого кредиту № 1085598, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 8 600 грн, строком на 366 днів до 02.07.2024, зі сплатою процентів за користування кредитом. 23.07.2024 між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 2307-24, відповідно до умов якого ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» відступив ТОВ «Діджи Фінанс» право вимоги до боржників, вказаних у додатку. Відповідно до витягу з додатку до договору факторингу № 2307-24 від 23.07.2024 до вказаного договору позивач набув право грошової вимоги до відповідача за зазначеним кредитним договором на суму 16 385, 16 грн, з яких 8 600 грн сума заборгованості за тілом кредита; 7 785, 16 грн сума заборгованості за відсотками. Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно із ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.509-510, 526 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Загальними умовами зобов`язання є те, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст.525, 625 ЦК України). Згідно із ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ст.612 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виникли правовідносини, що витікають з кредитних договорів, які регулюються нормами Цивільного кодексу України. Стаття ст.1054 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Законом України «Про електронну комерцію» встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За приписами ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.2 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 5 ч.1 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Між сторонами досягнуто згоду щодо всіх істотних умов договору, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Як встановлено матеріалами справи, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] умов договору № 1085598 від 02.07.2023 виникла заборгованість на загальну суму 16 385, 16 грн. 31.07.2024 позивачем на адресу відповідача направлено досудову вимогу, яка залишена без реагування. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ТОВ «Діджи Фінанс» підлягають задоволенню. Що стосується витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного. Відповідно до частин 1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст.137 ЦПК України). У питаннях відшкодування витрат на правову допомогу Верховний Суд притримується позиції, що право на задоволення чи відмову у відшкодуванні витрат належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником позивача надано до суду копію договору № 42649746 про надання правової допомоги від 01.01.2025, який укладено ТОВ «Діджи Фінанс» з адвокатом Лівак І.М.; додаткову угоду № 1085598 від 30.05.2025 до договору № 42649746 про надання правової допомоги від 01.01.2025; акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом, згідно з яким загальна вартість за послуги з надання правової допомоги складає 6 000,00 грн; детальний опис робіт, виконаних адвокатом. Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем ТОВ «Діджи Фінанс» послуг адвоката та понесення витрат на правову допомогу. Суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, доходить висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15. При цьому, суд звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором, справа є малозначною в силу вимог закону та не є складною, у спорах такого характеру, за відсутності протиріч між наявними у справі доказами, судова практика є сталою, застосування великої кількості законів спірні правовідносини не передбачають, матеріали справи не містять великої кількості документів, на дослідження та збирання б яких адвокат витратив значний час. За таких обставин, суд вважає, що позивачем витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи у загальному розмірі 6 000 грн є завищеними, належним чином не обґрунтованими, не підтвердженими належними та допустимими доказами та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат. Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд доходить висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на корить позивача понесені у цій справі витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн. Крім того, відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати на оплату судового збору в розмірі 2 422,40 грн. На підставі ст.509-510, 525-526, 530, 610, 625, 1054, 1056-1 ЦК України,

Outcome: approved