Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до Тульчинського відділу державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області Центрального - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), про визнання бездіяльності та вчинити дію, який мотивований тим, що позивач у 2024 році намагалась отримати кошти з картки, на що останній було повідомлено в Укрсімбанку, що з її рахунку стягнуто 2270,09 грн на підставі постанови про накладення арешту на банківський рахунок. У подальшому, [PERSON] звернулася до керівника Томашпільського відділу державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області Центрального - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), який повідомив їй, що матеріали виконавчого провадження були скеровані до Тульчинського відділу державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області Центрального - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький). Позивачка ознайомившись з виконавчим провадженням № 66141779 та з постановою про відкриття виконавчого провадження, дійшла до висновку, що дана постанова є незаконною та виконавче провадження відкрито безпідставно, з огляду на наступне. На підставі заяви Томашпільського районного суду та виконавчого листа, які начебто надійшли 20.07.2021, керівником Томашпільського відділу ДВС постановою від 09.10.2021 відкрите виконавче провадження № 66141779. З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що виконавчим документом для стягнення штрафу є виконавчий лист, з чим позивачка не погоджується, та вважає, що виконавчим документом має бути ухвала суду, оскільки виконавчий лист видається в тому випадку коли було відкрите провадження у справі, після чого справа була розглянута прийняте рішення по суті спору, яке набрало законної сили. У справі № 146/561/21 провадження не відкривалось та справа не розглядалась по суті спору, а тому виконавчий лист не має бути виконавчим документом у даному виконавчому провадженні. Також, позивачка зазначає, що виконавчий лист до відповідача надійшов 20.07.2021 та виконавче провадження мало б бути відкрите наступного дня 21.07.2021, однак виконавче провадження було відкрите тільки 09.10.2021, що ставить під сумнів позивачки про надходження виконавчого листа до відділу ДВС саме 20.07.2021. Крім того, позивачка зазначає, що відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження», у даному виконавчому провадженні стягувачем має бути Державна судова адміністрація, а не Томашпільський районний суд. Позивачка також вказує на те, що у виконавчому листі зазначено, що термін пред`явлення виконавчого листа до 22.06.2024, однак, на її думку це є не вірним, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. На підставі вищевикладеного, позивач просить: - скасувати постанову Томашпільського відділу державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області Центрального-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції міста Хмельницький від 09.10.2021 про відкриття виконавчого провадження ВП 66141779; - стягнути з Державної судової адміністрації грошові кошти в розмірі 2270 гривень як безпідставно отримані стягувачем від неї за виконавчим листом виданим Томашпільським районним судом 22.06.2021 у справі 146/561/21; - стягнути з Тульчинського відділу державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області Центрального-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції міста Хмельницький грошові кошти в розмірі 229 гривень як розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у виконавчому провадженні ВП 66141779. Оскільки, розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи, особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини. На виконання ухвали суду від 01.12.2025 Тульчинським відділом державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України надано матеріали виконавчого провадження за номером АСВП 66141779 та повідомлено, що надати книгу реєстрації кореспонденції за період з 19.07.2021 по 21.07.2021 немає можливості, оскільки реєстри вхідної і вихідної кореспонденції зберігаються протягом трьох років (а.с. 70). Відповідно до постанови начальника Томашпільського відділу державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Філоненком В.В., на підставі виконавчого листа № 146/561/21 який виданий 06.07.2021 Томашпільським районним судом Вінницької області, про стягнення з [PERSON] в дохід держави України заходи процесуального примусу у вигляду штрафу в розмірі 2270 грн; стягувач Державна судова адміністрації України - 09.10.2021 відкрито виконавче провадження № 66141779 (а.с. 74). Згідно супровідного листа Томашпільського районного суду Вінницької області від 14.07.2021 № 146/561/20212831/2021 до Томашпільського районного відділу ДВС направлено виконавчий лист про стягнення з [PERSON] штрафу на користь держави (а.с. 112). Відповідно до виконавчого листа № 146/561/21 який виданий 06.07.2021 Томашпільським районним судом Вінницької області, про стягнення з [PERSON] в дохід держави України заходи процесуального примусу у вигляду штрафу в розмірі 2270 грн; рішення набрало законної сили 22.06.2021; строк пред`явлення виконавчого листа до виконання до «24.06.2024» (а.с. 113, 114). Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України. У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною 2 статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішення такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16 зазначено, що суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (п. 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19). Відповідно до п. 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. Відповідно до ст. 447-1 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права. Згідно ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Відповідно до ч. 1 ст. 449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22.06.2021 № 146/561/21, до [PERSON] застосовано заходи процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі 2270 грн, та стягнуто з неї вказану суму в дохід Державного бюджету України. Відповідно до постанови начальника Томашпільського відділу державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Філоненком В.В., на підставі виконавчого листа № 146/561/21 який виданий 06.07.2021 Томашпільським районним судом Вінницької області, про стягнення з [PERSON] в дохід держави України заходи процесуального примусу у вигляду штрафу в розмірі 2270 грн; стягувач Державна судова адміністрації України, 09.10.2021 відкрито виконавче провадження № 66141779. Позивачка у 2024 році дізналась про наявне виконавче провадження № 66141779, ознайомилась з ним, та у подальшому звернулась до суду 25.06.2025 із даною позовною заявою, а не у відповідності до норм ст. 447-1 ЦПК України. Крім того, строк на оскарження постанови пропущено та позивачка не порушує питання про поновлення строку на оскарження, тому суд дійшов висновку, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту свого права. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні даного позову необхідно відмовити, у зв`язку із обранням неналежного способу захисту прав. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати покладаються на позивача. Разом з тим, згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачка на момент звернення до суду була звільнена від сплати судового збору, згідно довідки до акту МСЕК серії 10 ААА № 675945, у зв`язку з чим судовий збір з неї не стягується та компенсується за рахунок держави. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed