Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

[PERSON] , від імені якої на підставі договору про надання правової допомоги діє адвокат Віхерко Н.О., звернулась в суд із позовом до [PERSON] про виділення об?єкта нерухомого майна в натурі із спільної часткової власності, визнання права власності та припинення права спільної часткової власності. В обґрунтування заявленого позову посилалась на те, що їй на праві приватної власності належить частка домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Співвласником іншої частки даного домоволодіння вказала [PERSON] . Вказує, що її частка домоволодіння складається з приміщень житлового будинку загальною площею 58,0 кв.м., житловою площею 33,5 кв.м., в тому числі: коридор з паливною (2-1) площею 7,6 кв.м., коридор (2-2) площею 6,4 кв.м., житлова кімната (2-3) площею 9,4 кв.м., житлова кімната (2-4) площею 13,0 кв.м., житлова кімната (2-5) площею 11,1 кв.м., кухня (2-6) площею 6,7 кв.м., ванна кімната (2-7) площею 3,8 кв.м., господарські будівлі та споруди: хлів «Г-1», погріб «г», літня кухня «Д-1», огорожа №1. Земельна ділянка, на якій розташована належна їй частка житлового будинку, перебуває у її приватній власності. Позивачка зазначає, що належна їй частка житлового будинку утворює комплекс взаємопов?язаних приміщень, використовуваних для проживання однієї сім?ї. Частини будинку відокремлені стіною та мають окремі виходи з вулиці. Кожна частина будинку може бути виділена та функціонувати як окремий самостійний об?єкт нерухомого майна. Тому просить виділити належну їй частку домоволодіння в окремий об`єкт нерухомого майна, щоб мати можливість вільно володіти та користуватися належною їй часткою житлового будинку, зокрема, зареєструвати місце проживання членів своєї сім`ї, оформити субсидію. Також просить визнати за нею право власності на дану нерухомість та припинити право спільної часткової власності. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 17 квітня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 10 липня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 05 грудня 2025 року замінено неналежного відповідача [PERSON] на належного Старокостянтинівську міську раду Хмельницької області. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 січня 2026 року по справі постановлено заочний розгляд. Представник позивача подала до суду заяву, якою просила провести розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області в судове засідання не з`явився, хоч про час і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі, відзив на позовну заяву не подавав, клопотань не заявляв. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані докази, суд прийшов до висновків про наступне. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого Вакарєвою О.В., приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Хмельницької області 11 жовтня 2006 року за р. №4399, належить частка житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд, та земельна ділянка площею 652 кв.м. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] . Зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 13 листопада 2006 року. Згідно вищевказаного договору дарування Старокостянтинівською міською радою Хмельницької області в 2007 році для [PERSON] на зазначену вище земельну ділянку (кадастровий номер 6810800000:09:007:0001) було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №119591. Відповідно до вимог ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (ст. 356 ЦК України). За змістом ст. ст. 357, 358 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню ( ст. 364 ЦК України). З огляду на зазначені положення закону спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна. Згідно відповіді №1917345 від 22 жовтня 2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосовно домоволодіння по [ADDRESS] право власності зареєстроване лише за [PERSON] на частку та на земельну ділянку для його обслуговування. З матеріалів інвентарної справи на дане домоволодіння також вбачається, що за позивачкою зареєстроване право власності на частку, а на іншу частку право власності не зареєстровано, відсутній співвласник, так як виконавчий комітет Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області через самовільні будови та переобладнання листом від 02 листопада 2010 року відмовив забудовнику [PERSON] в оформленні права власності. На підставі розписки від 09 квітня 2011 року [PERSON] відчужила «власний будинок» по [ADDRESS] для [PERSON] та [PERSON] з правом його перебудови. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації. Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація. Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна). Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону). Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина п`ята стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Частиною восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Згідно з ч. 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріали справи не містять, а позивачкою не надано суду доказів наявності об`єкта спору на праві спільної часткової власності, оскільки виділення частки в натурі це правовий механізм припинення спільної часткової власності, що передбачає кількох співвласників на різні частки єдиного об`єкту нерухомого майна, чого в даному випадку немає, також не доведено, що частка, про виділення якої просить позивачка, відповідає її частці співвідносно до іншої фактичної частки домоволодіння. Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивачку.

Outcome: dismissed