Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

У листопаді 2026 року представник позивача адвокат Дьячук Н.В. звернулася до суду з цим позовом, у якому просить визнати за [PERSON] право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] на частину земельної ділянки із кадастровим номером 3224985401:01:001:0278, площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що [INFO] помер батько позивача. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшло, крім іншого майна, право у спільній сумісній власності на земельну ділянку площею 0,25 га, яка знаходиться по [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 3224985401:01:001:0278). За життя спадкодавець склав заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Пилипівської сільської ради Фастівського району Київської області Будовою Людмилою Миколаївною та зареєстрований у реєстрі за № 14. В установлений законом шестимісячний строк [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Пєшкової О.П. із заявою про прийняття спадщини. Проте реалізувати належним чином своє право на спадкування позивач не може, оскільки державний нотаріус відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину у порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку після смерті батька з тих підстав, що із поданих документів неможливо визначити частку померлого у праві спільної сумісної власності. Крім того, позивач повідомляє, що 20.11.2013 року померлому батьку позивача (спадкодавцю) видане свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером 3224985401:01:001:0278, розташовану за адресою [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), форма власності спільна сумісна, власники [PERSON] та [PERSON] . 04.11.2013 року право спільної сумісної власності на земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису 3465001). Позивач зазначає, що оскільки частки земельних ділянок кожного із співвласників спільної сумісної власності не визначені за життя спадкодавця, тому позивач не має можливості оформити право власності на частки земельних ділянок у нотаріуса. Вказане стало підставою для звернення до суду із цим позовом. Фастівський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 24 листопада 2025 року відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду у підготовчому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження. Також суд витребував у державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Пєшкової О.П. належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] , 1949 року народження, який помер [INFO] , за наявності або довідку про відсутність спадкової справи, довідку про коло спадкоємців. Фастівський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 10.12.2025 залучив до участі у справі як співвідповідача [PERSON] , [INFO] . Розгляд справи відклав на 12.01.2026. 09.01.2026 [PERSON] подала до суду заяву про визнання позову та розгляд справи без її участі. Зазначила, що позовну заяву визнає повністю та просить її задовольнити. У зв`язку з територіальною віддаленістю від суду та зважаючи на її вік, просить розглядати справу без її участі на підставі письмових доказів. Фастівський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 12 січня 2026 року закрив підготовче провадження у справі та призначив її до судового розгляду по суті на 02.02.2026 року. Позивач та його представник адвокат Дьячук Н.В. у судове засідання не з`явились. Представник позивача подала до суду заяву з проханням розглядати справу без її та позивача участі, підтримала вимоги позову та просить суд його задовольнити повністю. Представник відповідача Кожанської селищної ради Фастівського району Київської області у судове засідання не з`явився, про місце, день і час судового розгляду повідомлений належним чином, подав дл суду заяву, у якій просить розглянути справу без його участі, проти задоволення вимог позову не заперечує. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про місце, день та час розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву про визнання позову, у якій висловила прохання здійснювати розгляд справи без її участі. Перевіривши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, суд встановив таке. Згідно з відомостями свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , у графі «батько» вказаний [PERSON] , а в графі «мати» [PERSON] (а.с.18). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 13131949 від 20.11.2023, земельна ділянка з кадастровим номером 3224985401:01:001:0278, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON] (а.с. 19). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] , про що 26.10.2020 Київський міський відділ державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) склав актовий запис № 18092 (а.с. 26). Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №73996787 від 19.09.2023, спадкодавцем нерухомого спадкового майна є [PERSON] , спадкоємцем [PERSON] за першим ступенем спорідненості, за чергою спадкування діти, батьки (а.с. 23-24). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав №347129738 від 19.09.2023, житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] , належить на праві власності у розмірі частки [PERSON] (а.с. 25). Відповідно до відомостей свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 вересня 2023 року, посвідченого державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Пєшковою О.П., зареєстрованого у реєстрі за № 5-376 (спадкова справа № 103/2023), [PERSON] , 1949 року народження є спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON] і отримав право на спадщину за заповітом на частку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22). Нормативно-правове обґрунтування. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Об`єктами права власності є будь-які речі (майно). Згідно зі ст. 179 ЦК України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Висновки суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку зібраним у справі доказам в цілому та кожному доказу окремо, суд встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав ? це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, способу захисту/відновлення порушеного права. Зі змісту поданого до суду позову вбачається, що підставою для звернення до суду слугувала відмова державного нотаріуса у видачі позивачу свідоцтва про право власності у порядку спадкування за заповітом на частину земельної ділянки. Причиною такої відмови стала та обставина, що у правовстановлюючому документі, який підтверджує право власності спадкодавця на це майно, наявні відомості про те, що ця земельна ділянка належить померлому на праві спільної сумісної власності із [PERSON] . Вказана обставина відповідно до вимог чинного законодавства є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії. Тобто підстави для оскарження дій нотаріуса відсутні. Водночас, неможливість оформити свої спадкові справа у зв`язку з вказаним порушує права позивача. Отже, позивач позбавлений можливості захистити своє право власності інакше, ніж звернутись до суду з цим позовом. Суд враховує, що визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Під час розгляду справи суд встановив, що спадкодавець за життя набув право власності на частину спірної земельної ділянки. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 13131949 від 20.11.2023, земельна ділянка з кадастровим номером 3224985401:01:001:0278, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав №347129738 від 19.09.2023, житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] , належить на праві власності у розмірі частки [PERSON] . Крім цього, суд встановив, що, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 вересня 2023 року, посвідченого державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Пєшковою О.П., зареєстрованого у реєстрі за № 5-376 (спадкова справа № 103/2023), [PERSON] , 1949 року народження є спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON] і отримав право на спадщину за заповітом на частку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Отже, до спадкової маси після смерті [PERSON] входить належна йому за життя на праві власності частина означеного житлового будинку, а також частка у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, яка є предметом позову та на якій розташований цей будинок. З огляду на це суд бере до уваги таке. Спірні правовідносини щодо спадкування права у спільній сумісній власності на земельну ділянку, визначення розміру частки у праві у спільній сумісній власності на земельну ділянку та виділення її в натурі регулюються нормами ЗК України та нормами ЦК України. Правовідносини щодо визначення частки на земельну ділянку у спадковому майні регулюються Книгою шостою «Спадкове право» ЦК України, а правовідносини щодо виділу в натурі у власність частки земельної ділянки у розмірі, що відповідає частці на будинок ? главою 26 ЦК України «Право спільної власності» та главою 14 Земельного Кодексу України (далі ? ЗК України) «Право власності на землю». Згідно з частиною третьою статті другої ЗК України, об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). Відповідно до частини першої статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно з частиною першою статті 86 ЗК України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно зі статтею 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Частинами першою, другою статті 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Враховуючи вказані норми матеріального права, встановлені судом обставини, зокрема те, що земельна ділянка, кадастровий номер 3224985401:01:001:0278 належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , свідчать, що позивач після смерті батька успадкував частку у праві спільної сумісної власності на вказану земельну ділянку. Отже, відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України, позивач, прийнявши у спадщину після смерті батька частку у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, як її співвласник має право порушувати питання про виділ його частки з об`єкта нерухомого майна ? земельної ділянки. Згідно із частиною п`ятою статті 89 ЗК України, співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до частин першої, четвертої статті 120 ЗК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Відповідно до статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній сумісній власності. Згідно з частиною третьою статті 370 ЦК України виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми права виділ частки зі спільного майна ? це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Відповідно до статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до статті 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Водночас суд враховує, що під час здійснення права власності співвласниками щодо спільного майна правова природа такої власності передбачає, що співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. З огляду на приписи вказаних норм права суд дійшов висновку про те, що, оскільки позивач є власником частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок, тому прийнявши спадщину після смерті батька у вигляді частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку під цим будинком, має право на ту частину земельної ділянки, на якій цей будинок розміщений, а також на частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Отже, за відсутності угоди між співвласниками про порядок користування земельною ділянкою, розмір частки співвласника на земельну ділянку визначається, виходячи з розміру його частки у будинку, який розташований на цій земельній ділянці, тому розмір частки позивача у праві власності на земельну ділянку становить , яка відповідає його частці у праві власності на будинок. Враховуючи встановлені обставини цієї справи та їх підтвердження належними та достатніми доказами, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог цього позову та наявність правових підстав для його задоволення.

Outcome: approved