Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

06 грудня 2024 року до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла вище зазначена позовна заява, у якій позивач просить позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав стосовно нього, неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заявлених вимог посилається на наступне. [PERSON] є біологічним батьком [PERSON] . Після розірвання шлюбу між батьками позивача [PERSON] та [PERSON] , позивач залишився проживати разом з матір`ю. Відповідач допомоги на виховання сина не надавав, участі у виховання не приймав. Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2017 року про стягнення аліментів, відповідач виконував не в повному обсязі, аліменти сплачував не регулярно, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. З моменту розірвання шлюбу між відповідачем та матір`ю позивача, [PERSON] припинив спілкуватися зі своїм сином [PERSON] , жодного інтересу до життя та розвитку сина не проявляв. 14 липня 2023 року мати позивача [PERSON] , уклала шлюб з [PERSON] , який відноситься до позивача як до рідного сина, виховує і утримує його. На даний час позивач досяг чотирнадцяти років і має право на самостійне звернення до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав щодо нього, у зв`язку з тим, що [PERSON] самоусунувся від його виховання та утримання, а відношення до своїх батьківських обов`язків не дає сподівань на його участь, як батька, у житті позивача. Відповідно до автоматизованого розподілу справ справа надійшла в провадження судді Кожевник О.А. Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Кожевник О.А. від 07.01.2025 прийнято заяву та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження з викликом сторін у підготовче судове засідання. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Кожевник О.А. від 25.03.2025 виключено з числа третіх осіб по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Орган опіки та піклування Кам`янської міської ради, Орган опіки та піклування Верхньодніпровської міської ради, Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) про позбавлення батьківських прав - Орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Верхньодніпровської міської ради та залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Верхньодніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Кожевник О.А. від 25.03.2025 зобов`язано Орган опіки та піклування Кам`янської міської ради Дніпропетровської області надати висновок щодо доцільності/недоцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно неповнолітнього сина [PERSON] . Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду справи по суті. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та дав пояснення фактично встановлені матеріалами справи, зазначив, що відповідача останній раз бачив дев`ять років тому, на телефонні дзвінки він не відповідає, жодного разу не привітав з днем народження, подарунків взагалі не отримував. Зазначив, що батьком вважає вітчима, який взяв на себе обов`язки по його вихованню та утриманню. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до вимог ст. 190, 272 ЦПК України, відповідач є таким, що належним чином повідомлений про розгляд цієї цивільної справи та про свої процесуальні права та обов`язки, однак правом на подання відзиву, будь-якої письмової заяви або клопотання не скористався. За приписами ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не надав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Від представників Органу опіки та піклування Кам`янської міської ради, Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), Верхньодніпровського відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Кам`янському районі Дніпропетровської області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшли заяви про розгляд справи без участі їх представника. Будь яких заперечень щодо позову до суду не надходило. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що відповідач під час спільного проживання з матір`ю позивача не працював, у вихованні сина не допомагав, вчиняв над дружиною психологічне насилля. За весь час після розлучення у вихованні дитини участі не брав, на свята не вітав, іноді телефонував у алкогольному сп`янінні обіцяв дитині подарунки коли приїде, але не робив цього. Свідок зазначила, що відповідача було помічено під впливом наркотичних засобів (курив траву). Повідомила, що відповідач залишився зареєстрованим в гуртожитку, фактичне місце проживання його не відома, його родина з позивачем також не спілкується тривалий час. Додала, що позивач мав реєструвати місце проживання та для цього повинна бути згода батька і це виявилось проблемним питанням. На відміну від біологічного батька [PERSON] піклується про позивача як про рідну дитину. Свідок [PERSON] вказала на те, що проживає поряд з позивачем та його родиною близько шести років, товаришують сім`ями. Перший час взагалі думала, що вітчим є біологічним батьком позивача, зазначила, що відповідача взагалі ніколи не бачила. Вказала, що батьківську підтримку надавали та вихованням займалися виключно вітчим [PERSON] та матір. Зазначила, що їй відомі обставини, коли біологічний батько обіцяв зателефонувати сину, але не дотримувався обіцяного. Іноді позивач сам йому телефонував, але відповідачем всі намагання дитини до спілкування було проігноровано. Суд, вислухавши пояснення позивача, вислухавши думку дитини, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 лютого 2010 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . У [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року, шлюб, зареєстрований 20 лютого 2010 року виконкомом Новомиколаївської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 06, між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] розірвано, що підтверджується копією відповідного рішення. Відповідно до заочного рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2017 року позовні вимоги за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволено частково. Ухвалено стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] аліменти на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі 1000 грн., з наступною індексацією відповідно до закону щомісячно, починаючи стягнення з 17.07.2017 р. і до повноліття дитини. Однак рішення суду відповідачем не виконувалось, аліменти на утримання сина останній не сплачував, що підтверджується довідкою № 144935, виданою 03 вересня 2024 року начальником Верхньодніпровського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області. На даний час [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідними витягами з реєстру територіальної громади та довідкою ТОВ «Абонент ХХІ» Від 31 жовтня 2024 року. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] уклала шлюб із [PERSON] , [INFO] . Згідно з довідкою наданою 05 вересня 2024 року комунальним закладом «Ліцей 31» Кам`янської міської ради, який відвідує [PERSON] , дитиною опікується та виховує матір. Батько жодного разу до школи не з`явився. Згідно з характеристикою, виданою комунальним закладом «Ліцей 31» Кам`янської міської ради мати та вітчим приділяють належну увагу вихованню [PERSON] , беруть активну участи у його шкільному житті, систематично відвідують батьківські збори. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в ст. 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Судом встановлено, що [PERSON] не спілкується з дитиною більш ніж дев`ять років, від виконання батьківських обов`язків самоусунувся. За приписами ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку від 24.03.2025 р., наданого на виконання ухвали суду, виконавчий комітет Кам`янської міської ради Дніпропетровської області позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітнього [PERSON] залишив на розсуд суду, зазначивши, що батько [PERSON] двічі запрошений на засідання комісії не прибув, причини неявки не повідомив, члени комісії не мали можливості вислухати його думку. В подальшому комісія затвердила 14.04.2025 р. висновок про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо його неповнолітнього сина [PERSON] , посилаючись на те, що не надано фактів невиконання [PERSON] батьківських прав. Згідно з ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Тобто, висновок органу опіки і піклування має для суду рекомендаційний характер. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідач за власною ініціативою самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина, тривалий час, більш ніж дев`ять років, без поважних причин залишивши його фактично без батьківської уваги та турботи. Судом встановлено, що поведінка відповідача стосовно його неповнолітньої дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Таким чином, враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також позицію відповідача, який не надав заперечень проти позбавлення його батьківських прав, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню. Згідно з частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Outcome: approved