Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

опис справи [PERSON] (далі Позивач) звернулася до суду із позовною заявою до Дніпровської міської ради (Відповідач -1), Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради (Відповідач -2), третя особа: Центр надання адміністративних послуг «ЦНАП ПРАВОБЕРЕЖНИЙ» у якій, із урахуванням уточнених позовних вимог, прохала: -визнати неправомірними відмови органу приватизації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, викладені у формі відповіді «Про розгляд заяви» від 06.04.2023 року №3/16-4291 та у формі відповіді «Про розгляд заяви» від 06.09.2023 року №3/16-7017, якими Позивачу було відмолено у реалізації її права на приватизацію квартири за адресою: [ADDRESS] » -зобов`язати Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради (ЄДРПОУ 38114671) як орган приватизації державного житлового фонду провести приватизацію на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) квартири за адресою: [ADDRESS] квартири. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що двічі ( 02.03.2023 року та 02.08.2023 року) зверталася до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради через структурні підрозділи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради ( Центр надання адміністративних послуг «ЦНАП ПРАВОБЕРЕЖНИЙ») із завами про приватизацію квартири, єдиним законним наймачем якої вона є. Також позивач надавала двічі усі необхідні документи через Центр надання адміністративних послуг «ЦНАП ПРАВОБЕРЕЖНИЙ» але, двічі отримувала незаконні формальні відмови органу приватизації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, викладені у формі відповіді «Про розгляд заяви» від 06.04.2023 року №3/16-4291 та у формі відповіді «Про розгляд заяви» від 06.09.2023 року №3/16-7017. рух справи Ухвалою судді 29.07.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Відповідачем Дніпровською міською радою 22.08.2024 надано відзив на позовну заяву у якому прохав відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки зобов`язання судом здійснити приватизацію це втручання у виключну компетенцію органу приватизації. Також позивачем не долучені до участі у справі інші особи, які зазанчені в ордері, зокрема, [PERSON] та [PERSON] . Третя особа відділ центру надання адміністративних послуг м. Дніпра «Правобережний» управління адміністративних послуг та дозвільних процедур департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради 27.08.2024 надала пояснення, у якому зазначила, що Позивачу було відмовлено у приватизації у зв`язку із тим, що остання подала неповний пакет документів, а саме документ, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, а також розбіжності у площах із даними технічного паспорту на квартиру у частині житлової площі. Позивачем 28.08.2024 надано відповідь на відзив, у якому зазначила, що надала усі необхідні документи. Зазначила, що [PERSON] та [PERSON] добровільно знялися із реєстрації та виїхали до російської федерації у 2017 році. Ухвалою суду 10.10.2024 було закрите підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті. Представником позивача адвокатом Бардаченко В.В. 24.01.2025 подано заяву про повернення до стадії підготовчого судового засідання та подано клопотання про долучення доказів, заяву про виправлення описки. Ухвалою суду 28.01.2025 року задоволено клопотання адвоката Бардаченко В.В., постановлено повернутися до розгляду справи до стадії підготовчого судового засідання. Ухвалою суду 29.01.2025 року відмовлено у задоволенні адвоката Бардаченко В.В. про виправлення описки. Представником позивача адвокатом Бардаченко В.В. через систему «Електронний суд» 05.03.2025 подано заяву про уточнення позовних вимог. Протокольною ухвалою від 12.06.2025 закрите підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. 15 грудня 2025 року суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення. 26 грудня 2025 року суд протокольною ухвалою повернувся із стадії ухвалення судового рішення до стадії дослідження доказів. 16 січня 2026 року після судових дебатів, суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення та призначив дату оголошення на 26 січня 2026 року. Зважаючи на відключення світла у суді, проголошення рішення було перенесено на 29 січня 2026 року, про що повідомлено сторони. встановлені обставини справи Як вбачається із матеріалів позовної заяви, Позивач не може реалізувати своє право на приватизацію житла, а тому звернулася до суду. У судовому засідання Позивач та її представник підтримали свої позовні вимоги та прохали їх задовольнити. Представник Відповідача заперечував щодо задоволення позовної заяви, підтримав наданий відзив на позовну заяву. У судовому засіданні 12.06.2025 зазначив, що відмова у приватизації законна, оскільки Позивачем не надано житлові чеки, що є обов`язковою умовою для приватизації. Під час судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, встановлено, що Позивач 02.03.2023 року та 02.08.2023 року зверталася до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради через структурні підрозділи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради із завами про приватизацію квартири. Однак, двічі отримувала відмову від Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради (відповіді «Про розгляд заяви» від 06.04.2023 року №3/16-4291 та «Про розгляд заяви» від 06.09.2023 року №3/16-7017) (а.с.8-13). Факт подання заяв та відмов у приватизації сторонами не заперечується. Згідно із згідно ордером на жиле приміщення від 29 грудня 1986 року № 1355, виданим Виконавчим комітетом Жовтневої районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська, надано право на вселення до квартири [ADDRESS] та членам її сім`ї: чоловіку [PERSON] , сину [PERSON] , невістці [PERSON] , внуку [PERSON] (а.с.19). 08 грудня 2012 року між громадянином Російської Федерації [PERSON] та громадянкою України [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим Управлінням реєстрації актів цивільного стану (далі РАЦС) Адміністрації міста Сургута Ханти-Мансійського автономного округу Юрги, Росія (а.с.24). [INFO] [PERSON] помер у місті москві російської федерації, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 15 грудня 2015 року Тушинським відділом РАЦС Управління РАЦС міста Москви (а.с.25). Позивач є єдиним наймачем квартири [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету Соборної районної Ради в місті Дніпро №387 від 22.12.2017 року (у зв`язку із вибуттям наймача [PERSON] ). Визначено, що склад сім`ї одна особа (а.с.14), що підтверджується довідкою №5768 від 31.07.2023 року (а.с.20). Відповідно до копії паспорту Позивача, остання мала два місця зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] (із 28.04.2016 року) та [ADDRESS] (із 25.04.2017 року) (а.с.22). Матеріали справи містять технічний паспорт на вказану квартиру де замовником технічної інвентаризації вказана Позивач, паспорт виготовлено станом на 14 лютого 2023 року (а.с.64-74). Як вбачається зі змісту листів Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 06.04.2023 року №3/16-4291 та від 06.09.2023 №3/16-7071, Позивачу відмовлено у передачі у власність (приватизації) квартири за адресою: [ADDRESS] , оскільки не надано документ, що підтверджує невикористання нею житлових чеків для приватизації державного житлового фонду за період з 30.05.1995 року по 28.04.2016 рік (а.с.8), а також те, що копія рішення від 22.12.2017 №387, яке видане виконавчим комітетом Соборної районної у місті Дніпрі ради, містить розбіжності із даними технічного паспорту на зазначену квартиру у частині житлової площі. Крім того, у листі зазначено, що підставою у відмові надання адміністративної послуги є ненадання необхідних документів у повному обсязі. Своє право на приватизацію державного житлового фонду Позивач не використала. У приватизації квартири у якій раніше [PERSON] була зареєстрована ( [ADDRESS] ) вона не приймала участь, що підтверджується листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 23.05.2023и №3/16-5191 (а.с.10). Станом на 10.05.2023 у департаменту відсутня інформація щодо передачі у власність, шляхом приватизації квартири [ADDRESS] (а.с.10). За будь-якими іншими адресами [PERSON] раніше ніколи зареєстрована (прописана) не була. Відповідно до довідки філії Дніпропетровського обласного управління АТ "Ощадбанк" від 28.04.2023, не вбачається надати інформацію щодо використання житлового чеку Позивачем за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] , у зв`язку із відсутністю списків. (а.с.26, 213-214). Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради видало Позивачу довідку у якій вказано, що відомості щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] , відсутні (а.с.27). Мотиви та висновки суду Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право на повагу до житла. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частинами третьою, четвертою статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 345 ЦК України, передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням № 396. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Згідно із частиною 1 статті 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Статтями 3,5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі наймачу та членам його сім`ї квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у межах визначеної норми. При цьому, до членів сім`ї наймача включаються громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Відповідно до частини четвертої статті 5 зазначеного Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно із частинами другою, третьою, п`ятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та з метою приведення у відповідність до законодавства нормативно-правових актів наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 було затверджено Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» (далі Положення № 396), яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформляються згідно з процедурою, визначеною цим Положенням, в тому числі й рішенням органу приватизації. Положення № 396 визначає порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі - квартири (будинки)), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян. Відповідно до пункту 4 Положення № 396 передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника. Абзацом першим пункту 23 Положення № 396 визначено, що орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності. Отже, передача квартир у власність громадян у процесі їх приватизації здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації і оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру. Між тим, пунктом 18 Положення визначено порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України, №396 від 16.12.2009 року, громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. При цьому, згідно із пунктом 20 Положення, документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка із попередніх місць проживання (після 1992 року) щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду. Згідно з Постанови Кабінету Міністрів України від 26.04.93 N 305 "Про випуск в обіг приватизаційних житлових чеків" останні підлягають випуску у вигляді приватизаційних депозитних рахунків, порядок відкриття яких та здійснення з них платежів регулювалось Положенням «Про порядок відкриття приватизаційних депозитних рахунків і здійснення з них платежів», затвердженим наказом Національного банку України від 15.03.93 N 30, яке втратило чинність з моменту введення в дію постанови Правління Національного банку України від 27.04.2000 N 179 "Про затвердження Положення про порядок відкриття приватизаційних депозитних рахунків за житловими чеками та здійснення з них платежів". Відповідно до вказаної постанови житлові чеки - це приватизаційні папери, які засвідчують право власника на безоплатне одержання в процесі приватизації частки державного житлового фонду. З метою використання житлових чеків за їх призначенням в установах Ощадбанку України відкриваються приватизаційні депозитні рахунки, на які зараховується повна номінальна вартість житлових чеків громадян. У процесі приватизації громадянами займаного житла відбувається списання коштів з їх приватизаційних депозитних рахунків на підставі приватизаційного платіжного доручення, яке підтверджує, що громадяни України або особа, яка має на це повноваження, доручає установі банку здійснити переказ належної суми зі свого депозитного рахунку на позабалансовий рахунок відповідного позабюджетного фонду приватизації. В п. 3.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2010 від 10.06.2010 зазначено, що право громадянина України на приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз у повному обсязі, якщо він повністю використав житловий чек та у його власність передано загальну площу житла, що не перевищує встановлену санітарну норму і відповідно, номінальну вартість житлового чека, незалежно від того, відповідає ця площа одній квартирі (будинку) чи кільком. Таким чином тільки повне використання житлових чеків є фактом реалізації один раз права на безоплатну приватизацію житла, передбаченого ч. 5 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію». Відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 26.04.1993 № 305 «Про випуск в обіг приватизаційних житлових чеків» та Положення про порядок відкриття приватизаційних депозитних рахунків за житловими чеками та здійснення з них платежів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 27.08.2000 року № 179, з метою використання житлових чеків за їх призначенням в установах Ощадбанку України відкриваються приватизаційні депозитні рахунки, на які зараховується повна номінальна вартість житлових чеків громадян. Облік операцій за депозитними рахунками в установах банку здійснюється за позабалансовими рахунками відповідно до Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від11.09.2017 № 89 (зі змінами). Отже, єдиним розпорядником інформації про залишки житлового чеку на відповідному позабалансовому рахунку є Ощадбанк, який надає інформацію про наявність/відсутність особи у списках на приватизацію, а тому довідка Ощадбанку сама по собі є достатнім документом на підтвердження невикористання права на приватизацію державного житлового фонду. Реєстрація проживання або перебування фізичних осіб на території України регулюється ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та постановою КМУ від 7 лютого 2022 р. № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», якою затверджено порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування) (далі по тексту - Порядок). Таким чином, для приватизації квартири необхідне дотримання двох умов: постійне проживання у приміщенні, яке підлягає приватизації, та особисте звернення до органів приватизації. Згідно зі статтею 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. У рішенні у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), аналізуючи відповідність мотивування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Беєлер проти Італії»). Згідно із пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Аналіз вищевикладених норм права свідчить про те, що встановлене законом право громадянина на житло, у тому числі і на приватизацію житла гарантується державою і підлягає захисту у разі його порушення. Згідно із частиною 11 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках, вирішуються судом. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Позивач звернулася до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із питанням приватизації квартири у [ADDRESS] , яка використовується нею на умовах найму та отримала відмову. Як встановлено судом, Позивач проживає у спірній квартирі, яку має намір приватизувати, зареєстрована 25.04.2017 року та є основним і одноосібним квартиронаймачем із 28.12.2017 на підставі рішення виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради «Про дозвіл на зміну умов договору найму житлового приміщення ОСББ «Штабний п`ять». Позивач також була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та знята із реєстрації 25.04.2017 року. Своє право на приватизацію державного житлового фонду Позивач не використала. Дана обставина підтверджується листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 23.05.2023 №3/16-5191 (а.с.10), довідками філії Дніпропетровського обласного управління АТ "Ощадбанк" від 28.04.2023 та 07.11.2024 (а.с.26, 213-214), довідкою КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (а.с.27). Отже із матеріалів справи встановлено, що Позивачем не було реалізовано право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду. Таким чином, у зв`язку з наведеним позовна заява підлягає частковому задоволенню, оскільки органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві та є вичерпним. До них належить відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» саме на органи приватизації покладено обов`язок дотримуватись виконання законодавства під час проведення приватизації громадянами житла. Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 201/6092/17. Таким чином, права Позивача підлягають поновленню шляхом визнання безпідставною відмову органу приватизації Позивачу у приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із ненаданням житлових чеків. У частині іншої позовної вимоги про зобов`язання органу приватизації здійснити приватизацію житла суд зазначає. У судовому засіданні було встановлено, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/489/17 провадження 2/201/937/2017 задоволені позовні вимоги [PERSON] про визнання права користування квартирою та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити. Визнано за [PERSON] , право користування квартирою [ADDRESS] . Визнано, що [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Постановою Дніпровського апеляційного суду у справі № 201/489/17 № 22-ц/803/654/19, задоволено апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури. Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06квітня 2017року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права користування квартирою та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено у повному обсязі. Зокрема, апеляційним судом встановлено, що «Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; приймаючи до уваги, що позивач не зареєстрована у якості такої, що проживає у [INFO]; враховуючи, що суду не представлені докази про те, що у вказаній квартирі зареєстрований чи був зареєстрований у будь-який період часу [PERSON], з яким позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі; враховуючи непредставлення позивачем належних та допустимих доказів наявності згоди на її вселення до спірної квартири з боку зареєстрованих, проживаючих у вказаній квартирі осіб, зокрема, відповідача [PERSON], який у період з 07.12.2012 року по 14.12.2015 року не був визнаний таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням; приймаючи до уваги непредставлення позивачем належних, допустимих та достатніх доказів постійного проживання позивача у вказаній (спірній) квартирі; враховуючи, що позивач зареєстрована у якості проживаючої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується письмовими матеріалами справи, - колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог [PERSON] про визнання за нею права користування квартирою [ADDRESS] ». «…Крім того, приймаючи до уваги, що квартира [ADDRESS] перебуває у комунальній власності, місцевим судом безпідставно не залучено до участі у справі Дніпровської (Дніпропетровської) міської ради; позивачем безпідставно не пред`явлено позов про визнання права користування квартирою до територіальної громади в особі Дніпровської (Дніпропетровської) міської ради. Враховуючи відсутність підстав для визнання за позивачкою права користування квартирою [ADDRESS] , колегія приходить до висновку, що [PERSON] не є належним позивачем за позовною вимогою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вказаною вище квартирою». Позивач оскаржила постанову апеляційного суду, і постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.02.2021 року у справі № 201/489/17 провадження № 61-9724св19, касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року залишено без змін. Верховний суд погодився із висновками апеляційного суду. Указані постанови апеляційного та Верховного суду у справі № 201/489/17 суд використовує у справі 201/7768/24 як такі, які набрали законної сили, стосуються одного позивача і спірної квартири, офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень та є загальнодоступними. Суд зауважує, що позивач, звертаючись Шевченківського районного суду м. Дніпра, не повідомила про наявність вказаних рішень стосовно спірної квартири [ADDRESS] за її позовними заявами, у зв`язку із чим суд повернувся із стадії ухвалення судового рішення до стадії дослідження доказів та надав сторонам час узгодити свою правову позицію, за бажанням надати пояснення щодо прийнятих рішень у справі № 201/489/17. 04 січня 2026 року представником позивача адвокатом Бардаченко В.В. надано до суду письмові дебати, які він підтримав у судовому засіданні. Зазначив, що наявність постанови Верховного суду у справі №201/489/17 жодним чином не впливає на ухвалення рішення у справі, що розглядається, оскільки право користування квартирою у члена сім`ї виникає у силу прямої норми ст. 65 ЖК України. Позивач є єдиним наймачем спірної квартири на підставі рішення виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради від 22.12.2017. Указане рішенням ніким не оскаржувалося. 16 січня 2026 року представником відповідача Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради Марінеско А.В. надані додаткові пояснення, які підтримав у судовому засіданні, прохав у задоволенні позовних вимог відмовити. Частиною четвертою статті 82 ЦПК України регламентовано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За правовою позицією Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі № 755/16392/17 провадження № 61-310св19), наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Згідно із висновком із питань застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі № 758/3171/23 об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19, пункт 14)). Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Крім того, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 58 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що суд самостійно надає юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд. Верховний Суд також зауважував, що якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення (пункт 64 постанови Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 128/1534/21). Розглядаючи вказану справу, суд виходить із того, що однією із обов`язкових умов приватизації є постійне проживання у приміщенні. У судовому засіданні із розгляду вказаної справи факт постійного проживання у спірній квартирі позивачем не встановлювався, натомість є висновки Дніпровського апеляційного суду та Верховного суду у справі № 201/489/17, які суд зобов`язаний врахувати при розгляді вказаної справи. При цьому суд виходить із того, що Позивач прохала зобов`язати Відповідача здійснити приватизацію житла, водночас ефективним способом захисту, у межах заявлених позивачем позовних вимог, із урахуванням встановлених обставин справи, є саме зобов`язання відповідача -Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, повторно розглянути заяву позивача [PERSON] про приватизацію квартири [ADDRESS] , із урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, оскільки зобов`язання провести приватизацію спірної квартири, на ім`я позивача буде надмірним втручанням у дискреційні повноваження відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у справі, покладаються на відповідача. Позивачем 26.06.2024 сплачено судовий збір за одну позовну вимогу у розмірі 1211, 20 грн. Фактично судом, із урахуванням уточнених позовних вимог, розглянуто 2 позовні вимоги позивача, із яких одна позовна вимога задоволена. У зв`язку із чим, із відповідача на користь ДСА підлягає стягненню судовий збір за одну позовну вимогу у розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial