Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість: за кредитним договором №25477-05/2023 в розмірі 57148,00 грн, з яких: 7000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 50148,00 грн - сума заборгованості за процентами; за кредитним договором №25501-05/2023 в розмірі 57148,00 грн, з яких: 7000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 50148,00 грн - сума заборгованості за процентами; за договором позики №4714122 в розмірі 33426,80 грн, з яких: 7850,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 25576,80 сума заборгованості за відсотками. Всього стягнути заборгованість за договорами у загальному розмірі147722,80 грн. В обґрунтування вимог вказано, що 30.05.2023 між ТОВ «Аванс кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір №25477-05/2023. Кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача, про що свідчить п. 8 кредитного договору, реквізити та підпис сторін. 19.09.2024 між ТОВ «Аванс кредит» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №19092024, відповідно до умов якого ТОВ «Аванс кредит» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги, вказані у реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №19092024 від 19.09.2024 позивач набув право вимоги до відповідача у сумі 57148 грн, з яких: 7000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 50148 грн - сума заборгованості за відсотками. 30.05.2023 між ТОВ «Аванс кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір №25501-05/2023. Кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача, про що свідчить п. 8 кредитного договору, реквізити та підпис сторін. 21.10.2024 між ТОВ «Аванс кредит» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №21102024, відповідно до умов якого ТОВ «Аванс кредит» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги, вказані у реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №21102024 від 21.10.2024 позивач набув право вимоги до відповідача у сумі 57148 грн, з яких: 7000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 50148 грн - сума заборгованості за відсотками. 26.05.2023 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено договір позики №4714122. Договір укладено у вигляді електронного документу шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, із застосування електронного підпису та електронного підпису одноразовим ідентифікатором згідно із Законом України «Про електронну комерцію». 14.06.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №14/06/21. Відповідно до реєстру боржників від 20.03.2024 до договору факторингу №14/06/21, позивач набув право вимоги до відповідача в сумі 33426,80 грн, з яких 7850,00 грн заборгованість за основною сумою боргу, 25576,80 грн заборгованість за відсотками. Всупереч умовам вищевказаних договорів, відповідач не виконала свого зобов`язання та заборгованість не погасила. Посилаючись на зазначене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитними договорами та судові витрати. Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 21.05.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, надано сторонам строк для подання заяв по суті справи. 02.06.2025 до суду надійшов відзив, у якому відповідач вказує, що з позовом не погоджується. Заперечення проти позову обґрунтовані тим, що відповідач не має відношення до адреси [ADDRESS] , з 12.08.2021. Поточне місцеперебування відповідача м. Київ, адреса реєстрації відсутня. Відповідач не була повідомлена про передачу права вимоги, тому наразі визнає свої зобов`язання відповідно до договорів перед первісними кредиторами. Просить суд врахувати настання у відповідача надзвичайних і невідворотних життєвих і сімейних обставин, а також інших обставин непереборної сили, що зумовили практичну неможливість вчасно і в повному обсязі здійснювати погашення заборгованості перед первісними кредиторами. Такими обставинами стали втрата батька у 2023 році і значні витрати у зв`язку з його лікуванням, втрата ще трьох близьких родичів протягом 2023-2024 років, втрата роботи і стабільного доходу в результаті агресії рф проти України і спричиненими нею військовими діями протягом 2022-2025 років. З огляду на ці обставини відповідач не була спроможна виконати зобов`язання щодо погашення заборгованості. Відповідач визнає зобов`язання перед первісним кредиторами, не уникає їх виконання та розраховує на досудове врегулювання, що позивачем запропоновано не було. Інших заяв по суті справи до суду не надійшло. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, представник позивача Кудіна А.В. у позові просить справу розглядати без участі представника позивача. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином, у матеріалах справи міститься заява відповідача про розгляд справи без її участі, у якій вказано, що відповідач підтримує заперечення проти позову, викладені у відзиві. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання, яким завершується розгляд справи, за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового засідання, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 частини першої ст.3 ЦК України. Приписи частин першої та третьої ст.509 ЦК України передбачають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За змістом ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства. Нормами ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статями 1049, 1050 ЦК України передбачено,що позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю кредит у такій самій сумі у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною третьою ст.207 ЦК України, визначено, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Згідно з частиною другою ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію». У статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Відповідно до ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особi, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дiй чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, i це роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до п. 12, ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до п.1 ч.7 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Статтею 611 та частиною першою ст.612 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Нормами ст. 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб) а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). У відповідності до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу має бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Судом встановлено, що 30.05.2023 між ТОВ «Аванс кредит» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту №25477-05/2023, відповідно до умов якого товариство надає позичальнику кредит в розмірі 7000,00 грн, строком на 360 днів, дата погашення кредиту 23.05.2024 зі сплатою 1,99% в день та застосовується в межах строку кредитування. Клієнт зобов`язується сплачувати проценти кожні 25 днів. Кредит надається клієнту у безготівковій формі на рахунок клієнта уключаючи використання реквізитів платіжної картки №4441-11хх-хххх-3380 (а.с. 8-10). Також [PERSON] підписала додаток №1 до вказаного договору «Графік платежів» та паспорт споживчого кредиту (а.с. 11-12). Договір про надання фінансового кредиту №25477-05/2023, додаток №1 до договору та паспорт споживчого кредиту підписані [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікаторам W0436. Отримання відповідачем кредитних коштів у сумі 7000 грн підтверджено листом ТзОВ «Універсальні платіжні рішення», яке діяло на підставі договору з ТОВ «Аванс кредит» на переказ коштів від 12.01.2022 №ФК-П-2022/01-1, за змістом якого 30.05.2023 були перераховані кошти на суму 7000 грн на карту №4441-11хххххх3380 (а.с. 13). Отже, належними та допустимими доказами доведено, що кредитний №25477-05/2023 від 30.05.2023 укладений та на його виконання відповідач отримала кредит у сумі 7000 грн. Зазначені обставини відповідачем не заперечуються. 19.09.2024 між ТОВ «Аванс кредит» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №19092024, відповідно до умов якого ТОВ «Аванс кредит» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги, вказані у реєстрі боржників. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу №19092024 від 19.09.2024 позивач набув право вимоги до відповідача за договором №25477-05/2023 у сумі 57148 грн, з яких: 7000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 50148 грн - сума заборгованості за відсотками (а.с 14-18). Також, 30.05.2023 між ТОВ «Аванс кредит» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту №25501-05/2023, відповідно до умов якого товариство надає позичальнику кредит в розмірі 7000,00 грн, строком на 360 днів, дата погашення кредиту 23.05.2024 зі сплатою 1,99% в день та застосовується в межах строку кредиту. Клієнт зобов`язується сплачувати проценти кожні 25 днів. Кредит надається клієнту у безготівковій формі на рахунок клієнта уключаючи використання реквізитів платіжної картки №4441-11хх-хххх-3380 (а.с. 24-26). Також [PERSON] підписала додаток №1 до вказаного договору «Графік платежів» та паспорт споживчого кредиту (а.с. 27-28). Договір про надання фінансового кредиту №25501-05/2023, додаток №1 до договору та паспорт споживчого кредиту підписані [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікаторам W2967. Отримання відповідачем кредитних коштів у сумі 7000 грн підтверджено листом ТзОВ «Універсальні платіжні рішення», яке діяло на підставі договору з ТОВ «Аванс кредит» на переказ коштів від 12.01.2022 №ФК-П-2022/01-1, за змістом якого 30.05.2023 були перераховані кошти на суму 7000 грн на карту №4441-11хххххх3380 (а.с. 29). Отже, належними та допустимими доказами доведено, що кредитний №25501-05/2023 від 30.05.2023 укладений та на його виконання відповідач отримала кредит у сумі 7000 грн. Зазначені обставини відповідачем не заперечуються. 21.10.2024 між ТОВ «Аванс кредит» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №21102024, відповідно до умов якого ТОВ «Аванс кредит» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги, вказані у реєстрі боржників. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу №21102024 від 21.10.2024 позивач набув право вимоги до відповідача за договором №25501-05/2023 у сумі 57148 грн, з яких: 7000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 50148 грн - сума заборгованості за відсотками (а.с 35-39). Звертаючись з позовом до суду, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитними договорами, які були укладені між [PERSON] та ТОВ «Аванс кредит» 30.05.2023 №25477-05/2023 та №25501-05/2023, у розмірі по 57148 грн, з яких: 7000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 50148 грн - сума заборгованості за відсотками Відповідно до додатків №1 «Графік платежів» до кредитних договорів №25477-05/2023 та №25501-05/2023, загальна вартість кредитів становить 57148,00 грн. Отже, розмір відсотків у сумі по 50148 грн, які підлягали сплаті позичальником за обома кредитними договорами, погоджений сторонами. Разом з тим, вказаний розмір процентів не є співмірним із тілом кредиту, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості) за користування коштами. У постанові ВС від 12.02.2025 у справі № 679/1103/23 зазначено, що принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 (пункт 6.20)). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (частина перша статті 613 ЦК України). Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 9.04.1985 № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9.04.1985 № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17.05.1973 № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005 розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У Рішенні від 11.07.2013 №7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №132/1006/19. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що,

Outcome: partial