Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

28 листопада 2025 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача Вугледарської міської військової адміністрації Волноваського району Донецької області, визначивши третьою особою Петропавлівську державну нотаріальну контору Синельниківського району Дніпропетровської області, із вимогами про визнання права власності в порядку спадкування за законом (а. с. 2-3). В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що [INFO] померла його мати [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді частини квартири [ADDRESS] , частина якої належала останній на підставі свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) [ADDRESS] , виданого 28 квітня 1993 року Донецьким агентством по приватизації державного житлового фонду та зареєстрованого у Вугледарському БТІ 19 березня 2002 року за реєстровим № 2/6-2828, та частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане 26 березня 2002 року державним нотаріусом Вугледарської державної нотаріальної контори Буршею Л.І. за реєстровим № 525 ( частина). Стверджує, що 22 листопада 2021 року у Вугледарській державній нотаріальній конторі він написав заяву про вступ до спадщини після смерті його батька, при цьому вказує, що він є єдиним спадкоємцем після смерті матері. Разом з цим, зазначає, що на даний час населений пункт перебуває в окупації, а нотаріальна контора припинила свою діяльність, тому він відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» скерував до Петропавлівської нотаріальної контори заяву щодо прийняття спадщини після смерті його батька, але отримав відмову у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з тим, що спадкова справа за № 203/2021 від 21 листопада 2021 року до майна померлої [PERSON] (матері) вже відкрита Вугледарською державною нотаріальною конторою Донецької області, яка на даний час знаходиться на окупованій території. Стверджує, що даний факт перешкоджає можливості заведення нової спадкової справи та видачі свідоцтва про право на спадщину, тому він не має іншого способу захистити свого права, як звернутися з даним позовом до суду. Тому прохає суд визнати за ним право власності на частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті його матері [PERSON] . Ухвалою суду від 05 грудня 2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 14 годину 30 хвилин 15 січня 2026 року (а. с. 18). Ухвалою суду від 02 лютого 2026 року у справі закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті (а. с. 45). Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав, прохав їх задовольнити (а. с. 44). Представник відповідача [PERSON] , у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 26 та на звороті), в якій прохав суд вирішити справу на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247 ЦПК України, ухвалив рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 23 жовтня 2021 року (а. с.15). За життя [PERSON] , на праві спільної сумісної власності належала частина квартири [ADDRESS] , з яких частина належала їй на підставі свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) [ADDRESS] , виданого 28 квітня 1993 року Донецьким агентством по приватизації державного житлового фонду та зареєстрованого у Вугледарському БТІ 19 березня 2002 року за реєстровим № 2/6-2828 (а. с. 7 та на звороті), а інша частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , яке видане 26 березня 2002 року державним нотаріусом Вугледарської державної нотаріальної контори Буршею Л.І. за реєстровим № 525 (а. с. 8 та на звороті). Позивач є сином [PERSON] , що підтверджується копією про його народження серії [NUMBER] (а. с. 12). З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 67404805 від 22 листопада 2021 року (а. с. 14) вбачається, що 22 листопада 2021 року Вугледарською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 68694760 (у спадковому реєстрі) та № 203/2021 (у нотаріуса) до майна померлої [PERSON] , [INFO] (рф, липицька обл., долгоруковський р-н, с. долгуша) померлої [INFO] . Водночас, з матеріалів справи, зокрема постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 01 серпня 2025 року, виданої державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Гордієнко І.В. (а. с. 11) вбачається, що [PERSON] звернувся до останньої із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON] . Натомість, державним нотаріусом, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом відмовлено, у зв`язку з тим, що спадкова справа після померлої [INFO] [PERSON] була заведена Вугледарською державною нотаріальною конторою за № 203/2021 від 22 листопада 2021 року, що підтверджується Інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 01 серпня 2025 року № 82066767. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з приписами ст. ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Приписами ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Так, нормами ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Приписами ст. 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею ст. 1262 ЦК України визначено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1265 ЦК України, у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Таким чином, при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України. Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що [PERSON] є сином [PERSON] . Згідно з вимогами ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку, судом встановлено, що через постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає вирішенню шляхом ухвалення судового рішення в порядку цивільного судочинства. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON] , зокрема з тих підстав, що спадкова справа після померлої [INFO] [PERSON] була заведена Вугледарською державною нотаріальною конторою за № 203/2021 від 22 листопада 2021 року, що підтверджується Інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 01 серпня 2025 року № 82066767. Натомість, як вбачається зі свідоцтва про смерть його матері [PERSON] , остання померла [INFO] (а. с. 15), а не 22 листопада 2021 року, як про те вказано у постанові нотаріуса (а. с. 11), що свідчить про очевидні розбіжності у даті смерті останньої. Крім того, суд зазначає, що зі свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) [ADDRESS] , виданого 28 квітня 1993 року Донецьким агентством по приватизації державного житлового фонду та зареєстрованого у Вугледарському БТІ 19 березня 2002 року за реєстровим № 2/6-2828 (а. с. 7 та на звороті) судом встановлено, що вказана квартира, з-поміж іншого, також належить на праві спільної сумісної власності позивачу та [PERSON] (а. с. 7), який ймовірно є його братом. При цьому, позивач стверджує, що він є єдиним спадкоємцем після смерті матері. Однак суд не приймає вказані доводи позивача до уваги, оскільки до кола спадкоємців першої черги крім нього, законодавством віднесено дітей спадкодавця, у тому числі зачатих за життя спадкодавця та народжених після його смерті, того з подружжя, який його пережив, та батьків померлого, натомість будь-яких відомостей щодо останніх (живі/померлі/їх спадкоємці тощо) позивачем суду не надано, а клопотань про витребування таких доказів ним не заявлено, а відтак у суду відсутня можливість встановити коло спадкоємців після [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягаю задоволенню. З огляду на викладене суд, зважаючи на те, що позивач не довів належними, достатніми та допустимими доказами свої позовні вимоги, а відтак відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірну частину квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за законом. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed