Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив: 1) визнати спільною сумісною власністю сторін автомобіль марки «Tesla Model Y», реєстраційний номер [NUMBER] , VIN код [NUMBER] , вартістю 1 048 300 грн.; 2) виділити автомобіль марки «Tesla Model Y» 2022 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN код [NUMBER] , вартістю 1 048 300 грн. у власність [PERSON] ; 3) стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за частину ринкової вартості автомобіля «Tesla Model Y» 2022 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN код [NUMBER] , у розмірі 524 150 грн.; 4) стягнути з відповідачки судові витрати. В обґрунтування вимог в позові вказується, що сторони перебували у шлюбі з 27.09.2014р., який було розірвано рішенням суду у червні 2025 року. В період шлюбу ними придбано автомобіль, який був зареєстрований на відповідачку. Після розірвання шлюбу автомобіль залишився у користуванні відповідачки. Позивач стверджує, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності сторін, а відтак підлягає поділу між сторонами внаслідок припинення шлюбних відносин. Оскільки сторони не дійшли згоди щодо порядку поділу такого автомобіля, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідач заперечила проти позовних вимог в повному обсязі з тих підстав, що спірний автомобіль був придбаний нею за її особисті кошти, а відтак не є об`єктом спільної власності і не підлягає поділу. 15.07.2025р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 18.08.2025р. від представника відповідачки адвоката Драчук С.В., який діє на підставі ордеру серії СА №1129453 від 23.07.2025р., на адресу суду надійшов відзив проти позову, в якому викладено заперечення відповідачки проти позовних вимог. В обґрунтування заперечень у відзиві зазначається, що позивач та відповідачка перебували у фактичних шлюбних стосунках з 2011 року. Протягом періоду спільного життя ними було придбано декілька об`єктів нерухомого майна, але всі такі об`єкти були зареєстровані на ім`я позивача. З 2024 року сторони проживають окремо один від одного, а їх спільний син проживає з відповідачкою. Після припинення спільного проживання всі речі побутового вжитку та ювелірні прикраси позивач залишив собі. В той же час, спірний автомобіль придбавався саме для відповідачки. Достатніх коштів у сім`ї не було для придбання даного автомобіля, бо працювала лише відповідачка, а позивач мав нестійкі та неофіційні доходи, але кошти з них йшли на ремонти квартир, які здавалися в оренду. Також у відзиві вказується, що в січні 2025 року у дитини сторін виявили захворювання стегнових кісток (Хвороба Легг-Кальве-Пертеса). Дитина проходила тривале й складне лікування, а після хірургічного втручання лікарська комісія визначила, що дитина потребує інвалідності так як вона обмежена в русі. Наразі дитина пересувається або у візочку, або на милицях. Дитина потребує догляду, який їй забезпечується лише відповідачкою, а на утримання дитини відповідачка витрачає щомісячно значні кошти (близько 20 000 грн.). Відповідачка потребувала додаткових фінансових запозичень, внаслідок чого звернулася до знайомого, з яким працювала на одній роботі, з проханням позичити їй грошові кошти в сумі 30 000 доларів США для придбання даного автомобіля. Знайомий позичив дані кошти і авто було придбано на аукціоні з США. Тому даний автомобіль вона вважає особистою власністю, а тому відповідачка просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. 13.10.2025р. від представника відповідачки надійшли додаткові пояснення, в яких вказується, що позивач з 2024 року самоусунувся від виконання свого обов`язку належного матеріального забезпечення сім`ї в той час, коли родина найбільше потребувала його допомоги, як матеріально так і морально. Відповідачка витратила багато коштів на діагностику хвороби дитини, операцію та реабілітацію. Натепер у відповідачки збереглося документальне підтвердження здійснення нею додаткових витрат на дитину на загальну суму 87 535,36 грн., але це лише половина тих витрат, які реально були понесені відповідачкою. Оскільки позивач не брав участі у додаткових витратах на дитину, то за таких обставин частки не можуть бути рівними. 13.10.2025р. судом закрито підготовче провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні з підстав, визначених у позові. Позивач додатково пояснив, що спірний автомобіль був придбаний в період шлюбу за спільні кошти сторін за ціною 34 000 доларів США. Зазначив, що перший внесок за купівлю спірного автомобілю був зроблений за рахунок коштів від продажу автомобіля його матері, а решта коштів спільні заощадження сторін. Додав, що до складу спільних коштів входили 3 000 доларів США, які є доходом від його підприємницької діяльності. Зауважив, що після розірвання шлюбу відповідачка продала спірний автомобіль, а всі кошти від продажу залишили собі. Представник відповідачки в судовому засіданні заперечив проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Зазначив, що спірний автомобіль був придбаний за рахунок коштів, які були запозичені відповідачкою у третьої особи. Продаж спірного автомобіля був вчинений відповідачкою за ціною 20 000 доларів США і ці кошти були передані позикодавцю в рахунок погашення заборгованості за позикою. Зауважив, що спірний автомобіль не є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки був придбаний для особистого використання відповідачки за рахунок коштів, які вона запозичила у третьої особи. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані суду докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.09.2014р., який розірваний рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.06.2025р. №711/3153/25, яке набрало законної сили 15.07.2025р. /а.с. 54-55/. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 18.04.2024р. за відповідачкою було зареєстроване право власності на автомобіль марки «Tesla Model Y», 2022 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN код [NUMBER] (далі спірний автомобіль) /а.с. 12/ Відповідно до висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки, складеного ТОВ «Земельне бюро», станом на 25.06.2025р. ринкова вартість спірного автомобіля складає 1 048 300 грн. /а.с. 13/. Згідно з договором купівлі-продажу №7141/2025/5387620 від 03.06.2025р. відповідачка продала спірний автомобіль [PERSON] за ціною 443 581 грн. /а.с. 60/. В період шлюбу у сторін народилась спільна дитина син [PERSON] , [INFO] , - який після розірвання шлюбу проживає з відповідачкою. 27.01.2025р. у дитини діагностовано захворювання обох стегнових кісток (хвороба Пертеса), а згідно медичного висновку №87 від 23.06.2025р. відповідне захворювання у дитини відповідає розділу VI, пункту 2, підпункту 2.19 Переліку медичних показань, що дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 18 років /а.с. 56-58/. Витрати, пов`язані з оплатою медичних послуг 87 535,36 грн. /а.с. 87-98/. Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо поділу спірного автомобіля, внаслідок чого позивач звернувся до суду з даним позовом. Тож між сторонами існує спір щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Сімейного кодексу України (далі СК) та інших нормативно-правових актів. Надаючи оцінку доводам сторін суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно із ч. 1, 2 ст. 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно зі статтею 63 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК). Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 ст. 71 СК), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 71 СК). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та статтею 372 ЦК. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що конструкція статті 60 СК передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростовано й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанови ВС від 06.02.2018р. у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018р. у справі № 404/1515/16-ц, від 22.02.2021р. у справі №264/2232/19, постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018р. у справі № 372/504/17). Співвідношення положень п. 3 ч. 1 ст. 57 та ст. 60 СК дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує. В цьому контексті суд звертає увагу, що згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові Верховного Суду від 14.09.2021р. у справі №910/14452/20 зазначив, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Таким чином, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Отже слід виснувати, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Враховуючи предмет спору у зазначеній справі, зміст позовних вимог та обставини спірних правовідносин, саме до обов`язку відповідачки належить доказування обставин, що спірний автомобіль не належить до об`єктів спільної сумісної власності сторін, а був придбаний за особисті кошти відповідачки. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що спірний автомобіль був придбаний під час перебування сторін у шлюбі. Натомість всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України стороною відповідача не надано суду належних та допустимих доказів, які, з точки зору їх достовірності та достатності, свідчили б про те, що кошти на придбання спірного автомобілю були особистими коштами відповідачки. В цьому контексті доводи відповідачки про те, що спірний автомобіль був придбаний за рахунок коштів, отриманих нею у позику, суд не приймає, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів існування таких обставин. Надану стороною відповідача копію розписки, складеної [PERSON] /а.с. 134/, суд не приймає, як належний та допустимий доказ, оскільки відповідний доказ не засвідчений належним чином, а його зміст не підтверджує належним чином доводи відповідачки про отримання позики на придбання саме спірного автомобіля в розмірі 30 000 доларів США. До того ж слід зауважити, що позика, отримана одним з подружжя і використана в інтересах сім`ї, зокрема для придбання майна, не нівелює правового режиму такого майна, як об`єкту спільної сумісної власності подружжя, а створює солідарний обов`язок для подружжя щодо виконання позикового грошового зобов`язання. Зазначене обумовлюється тим, що під час поділу майна подружжя враховуються, як доходи, так і фінансові зобов`язання подружжя. В аспекті висловлених стороною відповідача доводів щодо відступу від рівності часток у спірному автомобілі, то слід зауважити, що підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна передбачені ч. 2, 3 ст. 70 СК. З огляду на засади змагальності, то обов`язок з доведення існування таких обставин покладається на сторону, яка посилається на такі обставини, як підставі своїх вимог чи заперечень, тобто в даному випадку на відповідачку. Натомість стороною відповідача не надано суду відповідних доказів на підтвердження існування таких обставин. В цьому контексті слід зазначити, що доводи відповідачки щодо того що вона самотужки несе тягар із забезпечення утримання спільної з позивачем дитини та має значні додаткові витрати на утримання дитини, не є підставою для відступу від засад рівності часток подружжя при здійсненні поділу їх спільного майна. Утримання дитини є спільним обов`язком її батьків і реалізується через участь батьків у матеріальному забезпечення дитини шляхом сплати аліментів та додаткових витрат на дитину. Натомість суду не надано доказів того, що відповідачкою вживались заходи для стягнення з позивача аліментів і їх розмір є недостатнім для покриття витрат на дитину, а відповідно до ч. 2 ст. 185 СК розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Отже у випадку ухилення батька дитини від участі у матеріальному забезпечення та належному утриманні дитини, відповідачка не позбавлена можливості звернутись до суду для вирішення відповідного спору. За таких обставин суд доходить висновку, що спірний автомобіль був придбаний в період зареєстрованого шлюбу між сторонами, належність вказаного майна до особистої приватної власності відповідачки не доведено, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована, а відтак він підлягає поділу між сторонами в рівних частинах. В той же час спірний автомобіль був відчужений відповідачкою без згоди позивача на користь третьої особи, а отримані від продажу такого автомобілю кошти позивачу не передавались, що визнається сторонами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 зазначено, що якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за технічними характеристиками до відчуженого. Також сталою й послідовною є судова практика, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку із цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц). Згідно наданого суду позивачем висновку про оцінку майна ринкова вартість спірного автомобіля станом на 25.06.2025р. складала 1 048 300 грн. Будь-яких інших належних та допустимих доказів на спростування відповідної вартості спірного автомобіля суду не надано. Отже вимоги позивача про стягнення з відповідачки на користь позивачки 524 150 грн., в якості грошової компенсації йому вартості частки такого автомобілю є цілком обґрунтованими та правомірними. В той же час в позовній заяві позивачем фактично заявлено три вимоги: 1) визнати спірний автомобіль спільною сумісною власністю; 2) виділити спірний автомобіль у власність відповідачки; 3) стягнути з відповідачки грошову компенсацію вартості частки спірного автомобіля. Надаючи оцінку обраному позивачем способу захисту суд звертає увагу на наступне. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №806/5244/15 було роз`яснено, що : «Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.» Оцінюючи відповідність обраного позивачем способу захисту його прав та інтересів критеріям ефективності суд звертає увагу, що предметом спору є поділ майна подружжя, а результатом його вирішення є врегулювання майнових суперечок сторін та визначення їх правового становища щодо майна, яке є об`єктом поділу. У випадку виділення спірного майна у власність одному та присудження грошової компенсації вартості частки у такому майні іншому з подружжя, ефективність вирішення спору досягається шляхом визначення остаточного правового становища спірного майна, оскільки право спільної сумісної власності у такому випадку припиняється. Обставини, яким обґрунтовується здійснення поділу майна (належність майна до об`єктів спільної сумісної власності), мають значення лише для обґрунтування та мотивування судового рішення. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що право на теперішній час спірний автомобіль перебуває у власності третьої особи, оскільки був проданий такій особі відповідачкою без згоди позивача, а відтак вже не є об`єктом власності сторін. Тож належним способом захисту майнових прав та законних інтересів позивача є виключно стягнення з відповідачки грошової компенсації вартості частки спірного автомобілю, оскільки за своєю сутністю та змістом саме такий спосіб захисту відповідає критеріям ефективності та процесуальної економії. За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що відповідні витрати складаються із судового збору, сплаченого позивачем за подання позову. За подання позову позивачем сплачений судовий збір в розмірі 5 241,50 грн., тобто судовий збір за вимогою майнового характеру. Натомість поруч з вимогою про стягнення грошової компенсації позивачем було заявлено дві вимоги немайнового характеру, за якими відповідно до пп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4, ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» підлягав також сплаті судовий збір на загальну суму 2 422,40 грн. Таким чином, загальна сума судового збору, що підлягає сплаті до державного бюджету за розгляд даного позову складає 7 663,90 грн. Беручи до уваги результат розгляду справи та часткове задоволення позовних вимог, то на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України обов`язок зі сплати судового збору в дохід бюджету слід розподілити між сторонами наступним чином позивач має сплати 2 422,40 грн., відповідачка 5 241,50 грн. За таких обставин на підставі ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідачки витрати зі сплати судового збору в сумі 2 819,10 грн. (5 241,50грн. 2422,40грн.), а також стягнути з відповідачки в дохід держави судовий збір в розмірі 2 422,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial