Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

17.04.2025 року дана справа розподілена судді Калинюку О.П. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що [INFO] померла її матір [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку [ADDRESS] , і таких земельних ділянок: -кадастровий номер: 2623284401:01:002:0115; площа: 0, 2500 га.; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку; -кадастровий номер: 2623284401:01:002:0116; площа: 0, 0709 га; цільове призначення: для ведення підсобного сільського господарства; -кадастровий номер: 2623284401:01:002:0117; площа: 0, 1107 га.; цільове призначення: для ведення підсобного сільського господарства; - кадастровий номер: 2623284401:01:002:0118; площа: 0, 0874 га.; цільове призначення: для ведення підсобного сільського господарства. Вказані земельні ділянки розташовані за адресою: с. Молодятин Коломийського району Івано-Франківської області Однак, вказану спадщину ніхто не прийняв. Позивачка після смерті своєї матері, а саме з 2001 року та по день складення даного позову (31.10.2024 року) здійснює догляд за вищевказаним будинковолодінням та земельними ділянками, сплачує комунальні платежі, проводить ремонтні роботи, тобто підтримує це майно в належному стані. Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22.05.2015 року за позивачкою визнано право власності за набувальною давністю на вищевказаний житловий будинок та господарські будівлі і споруди. Крім того, на замовлення позивачки виготовлено технічну документацію та кадастрові плани з вказаних земельних ділянок, ними позивачка користується відкрито та добросовісно. Оскільки позивачкою пропущено строк на звернення із заявою на прийняття спадщини, вона просить визнати за нею право власності на вказані земельні ділянки в порядку ст.344 ЦК України, тобто за набувальною давністю, оскільки позивачка добросовісно заволоділа вказаним чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти вказаними земельними ділянками протягом більше п`ятнадцяти років. Позивачка в судове засідання не з`явилася, 21.05.2025 року її представник, адвокат Тропець Володимир Васильович подав заяву, в якій просить розглянути справу без їх участі та задовольнити позовні вимоги (а. с. 117). Представник відповідача Іванна Варчук в судове засідання не з`явилася, 11.12.2024 року подала заяву, в якій визнала позовні вимоги та просить провести розгляд справи без участі представника відповідача (а. с. 101). У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін (їх представників) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Стадія ухвалення даного рішення судом визначена по 29.01.2026 року. Суд, перевіривши матеріали справи, і, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що згідно з даними свідоцтва про народження серії « [NUMBER] (актовий запис № 17 від 13.07.1959 року) виданого Молодятинською сільською радою Коломийського району Івано-Франківської області (далі Молодятинська сільська рада) 01.06.1966 року, матір`ю [PERSON] вказано [PERSON] (а. с. 12). Відповідно до даних свідоцтва про смерть серії « [NUMBER] (актовий запис № 11 від 28.05.2001 року), виданого вказаною сільською радою того ж дня, [PERSON] померла [INFO] в с. Молодятин Коломийського району Івано-Франківської області (а. с. 13). Згідно з даними довідок № 151 та № 152, складених виконавчим комітетом Молодятинської сільської ради 27.02.2015 року, а також № 230 та № 231, складених зазначеним виконавчим комітетом 14.10.2024 року, після смерті спадкодавиці [PERSON] , тобто після 26.05.2001 року, позивачка відкрито та безпосередньо володіє житловим будинком [ADDRESS] , та присадибною ділянкою. Після смерті [PERSON] ніхто зі спадкоємців спадщину не прийняв (а. с. 14, 15, 37, 38). Згідно з даними Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, серії «ІФ» № 07-27-2/000089, виданого Молодятинською сільською радою 15.07.1994 на підставі рішення цієї ради від 24.01.1994 року, [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка, площею 0, 5814 га.; кількісна характеристика земель, переданих у приватну власність: земельна ділянка, площею 0, 25 га., з цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства; земельні ділянки площами 0,1213, 0,1227, 00874 га., з цільовим призначенням: для ведення особистого підсобного господарства (а. с. 18). Відповідно до даних технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення підсобного сільського господарства, виготовленої товариством з обмеженою відповідальністю «Геоземкадсервіс» на підставі договору № 3361 від 12.08.2015 року за заявою позивачки, того дня позивачка звернулась до вказаної юридичної особи із заявою, в якій просила виготовити вказану технічну документацію щодо вище вказаних чотирьох земельних ділянок: -кадастровий номер: 2623284401:01:002:0115; площа: 0, 2500 га.; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку; -кадастровий номер: 2623284401:01:002:0116; площа: 0, 0709 га; цільове призначення: для ведення підсобного сільського господарства; -кадастровий номер: 2623284401:01:002:0117; площа: 0, 1107 га.; цільове призначення: для ведення підсобного сільського господарства; - кадастровий номер: 2623284401:01:002:0118; площа: 0, 0874 га.; цільове призначення: для ведення підсобного сільського господарства. Вказані земельні ділянки розташовані за адресою: с. Молодятин Коломийського району Івано-Франківської області (а.с.22-33). Згідно з даними витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-9950400732024, № НВ-9950400532024, № НВ-9950399512024 та № НВ-9950399372024 сформованих 09.10.2024 року, станом на вказану дату право власності на вищевказані земельні ділянки зареєстровано за матір`ю позивачки, тобто [PERSON] (а. с. 39-66). Згідно з даними рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22.05.2015 року, ухвалениого у справі № 346/1806/15-ц, та додаткового рішення зазначеного суду від 25.06.2015 року, за позивачкою визнано право власності на вказане будинковолодіння за набувальною давністю (а. с. 92-94). Судом встановлено, що відповідно до даних витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 40624020, сформованого 14.07.2015 року, позивачці на праві приватної власності належать вищевказані житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Право власності зареєстроване 14.07.2015 року на підставі рішення та додаткового рішення вказаного суду від 22.05. та 25.06. 2015 року відповідно, ухваленого у справі № 346/1806/15-ц (а. с. 16, 17). Судом також встановлено, що з метою оформлення прав на спадщину за законом після смерті своєї матері позивачка 22.06.2001 року звернулася до державного нотаріуса Першої Коломийської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, а саме житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В цій заяві вказано, що крім позивачки, спадкоємцем є [PERSON] . (зв. арк. 121). Крім того, 02.11.2001 року позивачка звернулася до державного нотаріуса вказаної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , а саме щодо житлового будинку та земельної ділянки, що за адресою: [ADDRESS] (а. с. 121). Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Пункт 1 ч. 2 ст.16 ЦК України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. У відповідності до ч. 1 ст. 328 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 вказаного Кодексу. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Згідно зі ст. 328 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом. Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, набувальна давність є однією із підстав набуття права власності. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. Вказана позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.01.2026 року, винесеною у справі № 686/20921/22. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, винесеній у справі № 535/885/23, вказано, що за набувальною давністю можна набути право власності на майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено, а позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником, що відповідає судовій практиці Верховного Суду, яка й була врахована судами попередніх інстанцій. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі вище наведеного суд вважає, що позивачкою не доведено факту добросовісності володіння нею вказаними земельними ділянки, оскільки у вищевказаній заяві від 22.06.2001 року про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті спадкодавиці [PERSON] позивачка вказувала, що, крім неї, спадкоємцем є також [PERSON] . Крім того, у разі, коли позивачці відомо, що власником вказаних земельних ділянок була її матір, і ці земельні ділянки входять до складу спадщини після її смерті, їй слід реалізувати своє право на спадкування цих земельних ділянок за законом. Крім того, відповідно до роз`яснень, наданих у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу України 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У зв`язку з тим, що спадкодавиця [PERSON] померла у 26.05.2001 році, застосуванню підлягають відповідні норми Цивільного кодексу України 1963 року. Відповідно до ст.548 ЦК України 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Згідно зі змістом ст.549 вказаного Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Отже, у випадку фактичного вступу позивачкою в управління або володіння вказаними земельними ділянками вона вважається спадкоємцем, яка прийняла спадщину. При цьому у матеріалах справи відсутні постанова чи інший документ відповідного державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії за наслідком розгляду заяви позивачки про видачу свідоцтва про право на спадщину, а саме на вказані земельні ділянки. Отже, незрозумілим чому позивачка як спадкоємиця першої черги, яка вважається такою, що прийняла спадщину, вступивши в управління вказаним спадковим майном (як зазначено в позовній заяві) не може успадкувати дане нерухоме майно. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Однак, суд не приймає визнання позову представником відповідача, оскільки воно суперечить закону, а саме приписам ст.344 чинного ЦК України. Отже, в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з безпідставністю позовних вимог. На підставі статті 41 Конституції України, статей 16, 317, 328, 344 ЦК України та,

Outcome: dismissed