Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

У січні 2026 року [PERSON] , в особі представника - адвоката Апостолової В.В., звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з заявою про встановлення факту смерті. В обґрунтування вимог заяви заявник зазначив, що [PERSON] , [INFO] , уродженка міста Донецьк Донецької області, померла [INFO] в м. Донецьк. Причина смерті - набряк легенів, дифузний кардіосклероз, що підтверджується копією довідки про смерть № С-14455 від 10.09.2025 року та копією медичного свідоцтва про смерть серії 21 № 201105154 від 10.09.2025 року. Факт смерті на окупованій території підтверджується копією Свідоцтва про смерть [PERSON] , виданим Донецьким міським відділом ЗАГС Управління ЗАГС, про що 10.09.2025 року складений запис акту про смерть № 170259930000108093007. Також, підтвердженням факту смерті є: Свідоцтво про поховання [PERSON] серії [NUMBER] від 11.09.2025 року, видане на ім`я її дочки [PERSON] , яка є користувачем місця захоронення; фотографія з місця поховання [PERSON] на цвинтарі. [PERSON] , [INFO] , є онуком померлої [PERSON] , що підтверджується: - Копією Свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданим Будьонівським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Донецька 20.02.1996 року, про що зроблено відповідний запис № 70 (онук померлої); - Копією Свідоцтва про народження його матері [PERSON] (дочки померлої) серії [NUMBER] , виданим Пролетарським ЗАГС м. Сталіно (нині Донецьк) 05.04.1961 року, про що зроблено запис № 787; - Копією Свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим Палацом урочистих подій м. Донецьк 24.06.1989 року, про що зроблено запис №828, в результаті якого [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Враховуючи те, що у заявника (онука) відсутній документ встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою, тож встановлення факту смерті судом необхідно для подальшої реєстрації смерті [PERSON] в органах реєстрації актів цивільного стану та реалізації заявником та іншими родичами померлої своїх спадкових прав. З врахуванням наведеного просив встановити факт смерті громадянки України [PERSON] , [INFO] , місце народження - м. Донецьк, яка померла [INFO] в місті Донецьк, Донецької області. 27 січня 2026 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи передані судді Тесленко І.О. Фактично справу передано судді згідно реєстру передачі справ 29 січня 2026 року. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 02 лютого 2026 року відкрито провадження у справі. У судове засідання заявник та його представник не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Заінтересована особа Солом`янський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у судове засідання представника не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників процесу на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільно-процесуального законодавства. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VII від 15.04.2014 року, тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 1 липня 2010 року № 2398-VI, державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до а. 1 глави 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18 жовтня 2000 року, підставою для державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України № 545 від 08.08.2006, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (лікарське свідоцтво про смерть); фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від № 545 08.08.2006, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (фельдшерська довідка про смерть); лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Судом встановлено наступне. Із копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 10 вересня 2025 року, [NUMBER] Донецьким міським відділом запису актів цивільного стану управління ДРАЦС Донецької області, встановлено, що [INFO] у м. Донецьк, Донецької області, померла [PERSON] , [INFO] (а.с. 18). Згідно медичного свідоцтва про смерть серії 21 №201105154 від 10 вересня 2025 року [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , причина смерті: Набряк легень 150,1, Дифузний кардіосклероз 125,8 (а.с. 20). Як вбачається з довідки про смерть №С-14455 від 10 вересня 2025 року, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , причина смерті: Набряк легень 150,1, Дифузний кардіосклероз 125,8 (а.с. 19). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20 лютого 1996 року, виданого Будьонівським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Донецька, про що зроблено відповідний запис № 70, батьками [PERSON] , зазначені: батько - [PERSON] та мати - [PERSON] (а.с. 15). Як вбачається з копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданого 24 червня 1989 року, [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] , уклали шлюб 24 червня 1989 року, про що зроблено відповідний актовий запис №828, після укладення присвоєно прізвище: чоловіку - [PERSON] , дружині - [PERSON] (а.с. 17). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05 квітня 1961 року, виданого Пролетарським ДРАЦС м. Сталіно, про що зроблено запис № 787, батьками [PERSON] , зазначені: батько - [PERSON] та мати - [PERSON] (а.с. 16). З врахуванням наведено, суд приходить до висновку що заявник [PERSON] є онуком померлої [PERSON] . Також, до матеріалів справи долучено копії: ордера про надання правничої допомоги, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, паспорта громадянина України [PERSON] , картку фізичної особи - платника податків, довідку від 07 жовтня 2025 року №3009-7002324332 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, свідоцтво про поховання, фото могили [PERSON] , паспорта громадянина України [PERSON] (а.с. 5 - 6, 8 - 14, 21 - 24). Інших даних судом не встановлено. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII, на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. За положеннями ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь - які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Частиною першою статті 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Відповідно до Наказу «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», затвердженого Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22 грудня 2022 року (в редакції, чинній станом на 23.12.2025 року), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за № 1668/39004, м. Донецьк, Донецької області з 07.04.2014 року є тимчасово окупованою російською федерацією територією України. Оцінюючи свідоцтво про смерть, видане органом, який діє поза межами Конституції та законодавства України та не визнаються на території України, суд виходить з того, що смерть фізичної особи - громадянина України на окупованій території є юридичним фактом, що має наслідком виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав такої фізичної особи - громадянина України. Згідно ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до наведеного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Отже, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території є обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. А тому заявник не має іншої можливості, крім як у судовому порядку, звернутися за захистом своїх невизнаних прав. З огляду на викладене суд вважає за необхідне встановити факт того, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у м. Донецьк, Донецької області, Україна, причина смерті: Набряк легень 150,1, Дифузний кардіосклероз 125,8. Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: approved