Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

До Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Державний реєстратор Перещепинської міської ради Дніпропетровської області Ільчак Ігор Юрійович, Приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лила Інна Армоніківна про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації речових прав та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Позивач в позові посилається на те, що 20 січня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки б/н, згідно умов якого [PERSON] надав в оренду земельну ділянку загальною площею 5,550 га, кадастровий номер 1222384000:01:002:0257, яка розташована на території Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області. Договір укладено терміном (строком) на 49 років. 16 лютого 2015 року вказаний договір було зареєстровано, про що реєстраційною службою Магдалинівського районного управління юстиції Дніпропетровської області було зроблено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права за № 8749191. На підтвердження укладеного договору оренди строком на 49 років та справжніх намірів сторін, [PERSON] було передано позивачу оригінал державного акту на земельну ділянку та видано довіреність на розпорядження від його імені земельною ділянкою, що посвідчена нотаріально. Позивачем (орендарем) було сплачено [PERSON] (орендодавцю) орендну плату одразу за всі 49 років оренди земельної ділянки в розмірі 242 501 грн., що було засвідчено відповідною заявою 21 серпня 2015 року приватним нотаріусом Новомосковського району Дніпропетровської області Дайнего С.І., яка зареєстрована в реєстрі під № 935. Восени 2021 року, в сезон польових робіт, позивачу стало відомо що земельна ділянка використовується іншою особою, а саме [PERSON] . З відкритого Державного реєстру прав власності на нерухоме майно стало відомо, що [PERSON] користується земельною ділянкою на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серія та номер 952 від 27.09.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лила І.А. Право власності зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.09.2021 року індексний номер 60611645. Окрім того стало відомо, що начебто 06 серпня 2021 року між позивачем як орендарем та [PERSON] як орендодавцем, було укладено угоду про розірвання договору оренди земельної ділянки від 20 січня 2015 року. Також цього дня начебто був підписаний акт прийому-передачі об`єкта оренди (земельної ділянки) за договором оренди земельної ділянки від 20 січня 2015 року. На підставі вказаних документів було припинено речове право - право оренди позивача земельної ділянки. Позивачем не підписувались вказані угода про розірвання договору оренди землі та акт прийому-передачі об`єкта оренди від 06.08.2021 року. Підписи від імені [PERSON] на вказаних документах виконані не ним, а іншою невідомою особою. Жодного наміру у [PERSON] на укладення вказаних документів не було. Про їх існування він дізнався випадково від [PERSON] . З державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що [PERSON] звернувся до державного реєстратора Перещепинської міської ради Ільчак І.Ю., надав останньому підроблені угоду про розірвання договору оренди земельної ділянки та акт прийому-передачі об`єкта оренди. На підставі наданих документів, державний реєстратор вніс відомості до державного реєстру та припинив право оренди позивача на земельну ділянку. У підтвердження того, що вказані документи не укладались позивачем свідчить навіть той факт, що орендна плата позивачем була сплачена наперед за всі 49 років оренди і очевидно, що відмовлятись від оренди земельної ділянки за яку сплачені усі кошти наперед - недоцільно. Отже, [PERSON] у порушення досягнутих умов оренди земельної ділянки, було подано державному реєстратору підроблені документи про розірвання договору оренди землі, на підставі яких було внесено до державного реєстру відомості про припинення речового права та видалено запис про право оренди за позивачем, що в подальшому надало можливості укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки між відповідачами. За умовами договору оренди землі, норами ЗУ «Про оренду землі» та ЗК України - орендар має першочергове право перед іншими особами на придбання орендованої земельної ділянки. Вчинивши дії по розірванню договору оренди на підставі підроблених документів, [PERSON] порушив права позивача на оренду земельної ділянки та на першочерговий її викуп. Враховуючи той факт, що угода про розірвання договору оренди є неукладеною, та на сьогоднішній час земельна ділянка використовується [PERSON] , то права позивача мають бути захищені шляхом витребування земельної ділянки з незаконного володіння [PERSON] на користь позивача. Окрім того, на сьогоднішній час фактичним користувачем спірної земельної ділянки є [PERSON] , земельна ділянка зайнята ним та використовується за призначенням на власний розсуд. При ухваленні рішення суду про витребування земельної ділянки, має відбутись реальне виконання рішення, а саме позивач стає належним користувачем та може використовувати її на власний розсуд відповідно до цільового призначення. Оскільки право власності, володіння чи користування земельною ділянкою відбувається з моменту державної реєстрації, то припинення права оренди земельної ділянки між позивачем та [PERSON] , як і права за договором купівлі-продажу між відповідачами було зареєстровано у державному реєстрі та внесено відповідні записи. На підставі наведеного, позивач звертається до суду та прохає: -скасувати рішення державного реєстратора Перещепинської міської ради Дніпропетровської області Ільчак Ігоря Юрійовича щодо припинення іншого речового права щодо земельної ділянки з кадастровим номером 1222384000:01:002.0257, індексний номер рішення 60483746 від 20.08.2021 року; -визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений 27 вересня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лила Інною Армоніківною за реєстровим номером 952 ; -скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лила Інни Армоніківни щодо реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки серія та номер 952 від 27.09.2021 року, індексний номер рішення 60611645 від 27.09.2021 року; -витребувати з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку загальною площею 5,550 га, кадастровий номер 1222384000:01:002:0257, яка розташована на території Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області ; -усунути перешкоди [PERSON] у здійсненні права володіння та користування земельною ділянкою загальною площею 5,550 га, кадастровий номер 1222384000:01:002:0257, яка розташована на території Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, шляхом зобов`язання [PERSON] звільнити вказану земельну ділянку від власних працівників, сільськогосподарської техніки та обладнання, сільськогосподарських культур, надавши безперешкодний доступ до земельної ділянки [PERSON] . Представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] адвокат Ямковий В.Ф. в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, зазначивши, що 06 серпня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено угоду про розірвання договору оренди від 20 січня 2015 року, у зв`язку з чим було припинено речове право оренди земельної ділянки. Після чого на підставі договору купівлі-продажу відчужено земельну ділянку на взаємовигідних умовах. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, 18.01.2023 року до суду було надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що він є власником земельної ділянки, яка йому належить за відповідним договором договором купівлі-продажу укладеним з попереднім власником [PERSON] . При укладенні та реєстрації цього договору, про права будь-яких третіх осіб на цю земельну ділянку йому не було відомо. [PERSON] зазначив, що правомірно набув право власності на земельну ділянку. Треті особи в судове засідання не з`явилися, надавши до суду заяви, в яких прохали розглянути справу без їхньої участі. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги за наступних підстав. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення в справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що відповідачеві [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 5,550 га, кадастровий номер 1222384000:01:002:0257, яка розташована на території Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області (т. 1 а. с. 29-30). 20 січня 2015 року між [PERSON] та позивачем було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 5,550 га, кадастровий номер 1222384000:01:002:0257, яка розташована на території Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, терміном (строком) на 49 років. Право оренди земельної ділянки було зареєстровано в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно 16 лютого 2015 року, про що реєстраційною службою Магдалинівського районного управління юстиції Дніпропетровської області було зроблено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права за № 8749191 (т. 1 а. с. 9-17). Згідно висновку експерта від 04.12.2023 № СЕ-19/104-23/32570-ПЧ складеного судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру: - «Чи виконано підпис в Угоді про розірвання Договору оренди земельної ділянки від 20.01.2015 року видану 06.08.2021 року укладеному між [PERSON] та [PERSON] , який знаходиться у графі «Орендар» та ліворуч від друкованого тексту « [PERSON] » [PERSON] чи іншою особою?» - вирішити не надалося можливим, у зв`язку із спрощеною будовою підпису та малим об`ємом графічної інформації. - «Чи виконано підпис в Акті прийому-передачі об`єкта оренди (земельної ділянки) за Договором оренди земельної ділянки від 20.01.2015 року серія та номер б/н виданий 06.08.2021 року укладеному між [PERSON] та [PERSON] , який знаходиться у графі «Орендар» та ліворуч від друкованого тексту « [PERSON] » [PERSON] чи іншою особою?» - - вирішити не надалося можливим, у зв`язку із спрощеною будовою підпису та малим об`ємом графічної інформації (т. 1 а. с. 30). Згідно висновку експертів № 5387/9526 складений 15.11.2024 Національного наукового центру «Інститут наукових експертиз ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса» за результатами проведення повторної комісійної судової почеркознавчої експертизи: 1, 2 підписи від імені [PERSON] : в угоді від 06.08.2021 року про розірвання Договору оренди земельної ділянки від 20.01.2015 року між [PERSON] та [PERSON] розташований у графі «Орендар», ліворуч від напису « [PERSON] », в акті прийому-передачі об`єкта оренди (земельної ділянки) за договором оренди земельної ділянки від 20.01.2015 року, між [PERSON] та [PERSON] розташований у графі «Орендар», ліворуч від напису « [PERSON] » виконані не [PERSON] . Ці підписи виконані іншою особою (іншими особами). (т. 1 а. с. 30). У відповідності до ч. 2 ст. 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. В судовому засіданні було допитано експертаДніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру [PERSON] , яка зазначила, що при складенні висновку експерта від 04.12.2023 щодо проведення експертизи, досліджений підпис мав малий об`єм графічної інформації та складався з простих штрихів, у зв`язку з чим вирішити питання щодо належності підпису не надалося можливим. В судовому засіданні було допитано експертівНаціонального наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Заслуженого професора М.С. Бокаріуса» Сиротенко Н.В. та [PERSON] , які зазначили, що враховуючи наданий об`єм матеріалів, ними складено висновок експертизи повно та надано всі можливі відповіді на запитання. Виходячи з обставин того, що на підставі ухвали суду від 19.03.2024 року проведено повторну комісійну судову почеркознавчу експертизу та надано відповідний висновок експерта № 5387/9526 від 15.11.2024 року, суд вважає, що заперечення представника відповідача щодо недоліків вказаного висновку експертів, зводяться виключно незгодою з процедурою проведення експертизи, однак не свідчать про його неповноту, неправильність або невідповідність матеріалам справи. Визначальним для правильного вирішення даної справи є з`ясування питання про те, чи має право орендар в установленому законом порядку право витребувати орендовану ним земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, з метою усунення перешкод у користуванні нею. Так, для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм /постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022року у справі № 520/1185/16-ц, та постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022року у справі № 209/3085/20/. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду /постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)/. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові /постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)/. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту /постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019року в справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)/. Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування /пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)/. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності /постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)/. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020року у справі №145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що: «у разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022року в справі №227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21) вказано, що: «укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини». Згідно статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до статті 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Орендар в установленому законом порядку має право витребувати орендовану земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, на усунення перешкод у користуванні нею, відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці будь-якими особами (частина друга статті 27 Закону України «Про оренду землі»). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019року у справі № 766/4410/17 (провадження № 61-29040св18) вказано, що: «відповідно до частини першої статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, установлених законом. Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023року у справі №357/8277/19 (провадження № 14-65цс22) вказано, що: «Велика Палата Верховного Суду вже зазначала, що орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (частина друга статті 24 Закону № 161-XIV); укладення договору оренди земельної ділянки під час дії іншого договору оренди цього ж об`єкта може перешкоджати первинному орендареві реалізувати його право користування відповідною ділянкою /постанови від 20 березня 2019 року у справі № 587/2110/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 587/2331/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц, 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18/. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 конкретизувала власний правовий висновок щодо права орендаря за первинним договором оренди земельної ділянки на захист свого права, визначивши, що якщо під час дії першого договору оренди земельної ділянки був укладений другий договір з іншим орендарем і право останнього зареєстроване, то суд зможе захистити право первинного орендаря тоді, коли на підставі відповідного судового рішення цей орендар зможе зареєструвати своє право оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте таку можливість первинний орендар матиме лише тоді, коли на момент набрання судовим рішенням про задоволення відповідного позову законної сили цей орендар матиме чинне право оренди, зокрема якщо не спливе строк оренди чи буде поновленим первинний договір оренди. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023року у справі № 357/8277/19 (провадження № 14-65цс22) вказано, що: «щодо вимоги про витребування земельної ділянки в третьої особи, то первісний орендар може заявити таку вимогу лише в тому разі, якщо він (первісний орендар) зареєстрував своє право оренди. Проте «витребування земельної ділянки» не є наслідком визнання недійсним договору оренди, на підставі якого було здійснено державну реєстрацію права оренди наступним орендарем. У разі укладення договору оренди земельної ділянки в період чинності попереднього договору оренди оскаржуваний договір оренди може бути визнано недійсним, однак у вказаному випадку позивач заявив вимогу про витребування земельної ділянки, задоволення якої повністю поновлює його права орендаря. Оскільки зареєстроване право оренди землі є речовим правом, то і способи захисту такого права можуть бути такими, що притаманні речовим правам. У відносинах оренди визнається право орендаря на абсолютний захист від порушення його права на орендоване майно третіми особами; на збереження сили договору оренди при переході права власності на орендоване майно до іншої особи (право слідування). У статті 27 ЗУ Про оренду землі передбачається, що орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Орендар в установленому законом порядку має право витребувати орендовану земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, на усунення перешкод у користуванні нею, відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці будь-якими особами. У контексті спору щодо земельної ділянки, переданої в оренду, тимчасовим володільцем такої земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право оренди землі, а відтак неволодіючий орендар, право оренди якого порушено, може скористатися спеціальним способом захисту, який передбачено спеціальним законом, а саме статтею 27 ЗУ Про оренду землі, на підставі якої він може витребувати земельну ділянку із чужого незаконного володіння. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Розглядаючи питання щодо позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора Перещепинської міської ради Дніпропетровської області Ільчак Ігоря Юрійовича щодо припинення іншого речового права щодо земельної ділянки з кадастровим номером 1222384000:01:002.0257, індексний номер рішення 60483746 від 20.08.2021 року, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що при зверненні із позовом [PERSON] посилався на те, що угоду про розірвання договору оренди від 06 серпня 2021 року він не підписував. І зазначена угода стала підставою для внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в частині припинення іншого речового права за договором оренди земельної ділянки від 20 січня 2015 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Тож за встановлених обставин [PERSON] , як орендар волю на розірвання договору оренди спірної земельної ділянки не виявляв, у зв`язку з чим угода про розірвання договору оренди земельної ділянки є неукладеною, а земельна ділянка вибула з володіння орендаря поза його волею без прийняття ним відповідного рішення. Виходячи з обставин справи, в контексті вказаних норм права право власності на земельну ділянку може бути обтяжено правами інших осіб та перехід права власності на земельну ділянку не припиняє встановлених обмежень, обтяжень. Отже, суд дійшов до висновку, що з підстав неукладення угоди про розірвання договору оренди земельної ділянки належним та ефективним способом захисту позивача є скасування рішення державного реєстратора щодо припинення іншого речового права позивача на спірну земельну ділянку. Розглядаючи питання щодо позовної вимоги про витребування з незаконного володіння [PERSON] земельної ділянки загальною площею 5,550 га, кадастровий номер 1222384000:01:002:0257, яка розташована на території Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, суд виходить з наступного. У контексті спору щодо земельної ділянки, переданої в оренду, тимчасовим володільцем такої земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право оренди землі, а відтак неволодіючий орендар, право оренди якого порушено, може скористатися спеціальним способом захисту, який передбачено спеціальним законом, а саме статтею 27 Закону України «Про оренду землі», на підставі якої він може витребувати земельну ділянку із чужого незаконного володіння. Статтею 396 ЦК України визначено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Отже, виходячи з положень статті 396 ЦК України, позивач, як орендар земельної ділянки має право на захист цього права на підставі норм законодавства, які регулюють захист прав власника. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388). За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння користувача на підставі договору, який не укладено щодо цього майна, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Отже, встановивши фактичні обставини у справі, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині витребування з незаконного володіння [PERSON] земельної ділянки загальною площею 5,550 га, кадастровий номер 1222384000:01:002:0257, яка розташована на території Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області. Розглядаючи питання щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки укладеного 27 вересня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] та скасування відповідного рішення державного реєстратора щодо реєстрації права власності на нерухоме майно, суд виходить з наступного. Звертаючись до суду позивач як підставу визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування відповідного рішення державного реєстратора зазначив, що він як орендар мав першочергове право перед іншими особами на придбання орендованої земельної ділянки. Відповідно до частини другої статті 777 ЦК України наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання. Відповідно до частин першої - другої статті 9 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки) орендар, який відповідно до закону може мати у власності орендовану земельну ділянку, має переважне право на придбання її у власність у разі продажу цієї земельної ділянки, за умови, що він сплачує ціну, за якою вона продається, а в разі продажу на аукціоні - якщо його пропозиція є рівною з пропозицією, яка є найбільшою із запропонованих учасниками аукціону. Орендодавець зобов`язаний повідомити в письмовій формі орендаря про намір продати земельну ділянку третій особі із зазначенням її ціни та інших умов, на яких вона продається. Таким чином, якщо власником предмета найму (оренди) порушено передбачене частиною другою статті 777 Цивільного кодексу України переважне право наймача (орендаря) на придбання переданої у найм (оренду) речі, належним способом захисту відповідного переважного права наймача (орендаря) буде позов про переведення на останнього прав та обов`язків покупця відповідної речі. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 909/337/19 зазначила, що вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу речі сама по собі не може вважатися ефективним способом захисту порушеного переважного права наймача (орендаря) на придбання такої речі. Адже в результаті задоволення такої вимоги право такої особи захищене не буде, що змусить наймача (орендаря) звертатися до власника з пропозицією відчуження речі на тих самих умовах, що були передбачені договором купівлі-продажу, який визнаний недійсним, а в разі незгоди власника - до суду із новим позовом. Отже, виходячи з тих обставин, що вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки є неналежним способом захисту порушеного права, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування відповідного рішення державного реєстратора необхідно відмовити. Розглядаючи питання щодо позовної вимоги про усунення перешкод у здійсненні права володіння та користування земельною ділянкою, шляхом зобов`язання [PERSON] звільнити вказану земельну ділянку від власних працівників, сільськогосподарської техніки та обладнання, сільськогосподарських культур, надавши безперешкодний доступ до земельної ділянки позивачеві, суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 ЦК України. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина друга, пункту "б" частини третьої статті 152 ЗК України). Позивач просив суд усунути йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання [PERSON] звільнити вказану земельну ділянку від власних працівників, сільськогосподарської техніки та обладнання, сільськогосподарських культур, надавши безперешкодний доступ до земельної ділянки позивачеві. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В той же час судом під час судового розгляду не здобуто, а позивачем не надано доказів того, що відповідач чинить перешкоди в доступі до земельної ділянки, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити за недоведеністю позовних вимог. Суд відновлює права позивача, як користувача, шляхом скасування рішення державного реєстратора щодо припинення іншого речового права щодо земельної ділянки та витребування з незаконного володіння спірної земельної ділянки, що забезпечує повноцінне його володіння та користування земельною ділянкою. Судові витрати по справі, а саме: судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, сплачені витрати за проведення повторної комісійної судової почеркознавчої експертизи підлягають стягненню з відповідачів в частині задоволених позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Outcome: partial