Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» звернулось до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] , в якому просило стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором №160947 в розмірі 17 945,23 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 18.11.2024р. між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та [PERSON] був укладений кредитний договір №160947, на підставі якого відповідачка отримала кредитні кошти в розмірі 21 687 грн. 16.04.2025р. між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» був укладений договір факторингу №16042025, відповідно до якого до позивача перейшло право грошової вимоги за кредитним договором №160947 на загальну суму 18 745,20 грн., з яких: 12 506,90 грн. заборгованість по тілу кредиту; 4 738,33 грн. несплачені відсотки за користування кредитом; 700 грн. заборгованість по комісії; 800 грн. штрафні санкції згідно умов договору. Натомість в позовній заяві позивач просив стягнути суму заборгованості в розмірі 17 945, 23 грн., яка складається з залишку заборгованості за тілом кредиту, процентів за користування кредитом та комісії. 30.12.2025 судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, однак в позовній заяві просив, у випадку неявки представника, розглянути справу у відсутність представника позивача. Також вказував, що позовні вимоги підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала та пояснила, що вона не заперечує факту укладення між нею та ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» договору про надання споживчого кредиту №160947 та отримання нею кредитних коштів. Також пояснила, що заборгованість в неї виникла в зв`язку із тяжким матеріальним становищем, але вона не заперечує свого обов`язку з повернення кредитних коштів. Також просила зменшити розмір витрат позивача на правничу допомогу. 29.01.2026р. суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. Заслухавши пояснення відповідачки, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 18.11.2024р. між ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) був укладений в електронній формі договір про надання споживчого кредиту №160947 (далі Договір кредиту), відповідно до якого відповідачка отримала кредит в розмірі 21 687 грн. строком на 120 днів, з 18.11.2024р. по 24.03.2025р. Згідно умов договору кредит надається: у розмірі 1 317,72 грн. для погашення заборгованості Позичальника за договором про споживчий кредит «149814 від 13.087.20204р.; у розмірі 6 682,49 грн. на рахунок Позичальника № [NUMBER] ; у розмірі 3 686,79 грн. - шляхом погашення заборгованості Позичальника за комісією, нарахованої згідно п. 2.5 індивідуальної частини. Відповідно до п. 2.4 договору знижений тариф по комісії за управління та обслуговування кредиту складає 1 грн. Стандартний тариф комісії за управління та обслуговування кредиту складає 100 грн. Комісія за надання кредиту складає 3 686,79 грн., що нараховується на підлягає сплаті одноразово в день укладення договору за ставкою 17% від загальної суми кредиту за рахунок власних коштів Позичальника або за рахунок кредиту, якщо це передбачено п. 2.2.1 індивідуальної частини (п. 2.5 індивідуальної частини договору). Строк на який надається кредит встановлюється Графіком платежів. Періодичність виплат кредиту, процентів та комісії за кредитом становить 1 раз на два тижні. Загальні витрати за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших виплат Позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії (без врахування суми (тіла) кредиту складає (не перевищує) 19 609,80 грн. (п. 2.7 договору). Денна процентна ставка 19 609,80 грн. / 21 687 грн. х 126 днів х 100% = 0,7176% в день (п. 2.7.1 договору). Орієнтовна загальна вартість кредиту складає 41 296,80 грн. (п. 2.9.1 договору). В свою чергу Позичальник зобов`язувалась повернути кредит та сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом на умовах та у строки, визначені договором. Аналогічні умови кредитування передбачені і у Паспорті споживчого кредиту. Після отримання кредиту відповідачка частково здійснила погашення тіла кредиту, процентів та комісії, а саме: погашення тіла кредиту на загальну суму 9 180,10 грн.; погашення процентів за користування кредитом на загальну суму 11 175,68 грн.; погашення комісії на загальну суму 101 грн. Відповідно до складеного ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» розрахунку, розмір заборгованості відповідачки за Договором про надання споживчого кредиту станом на 30.03.2025р. складав 18 745,23грн. і складається з наступних сум: тіло кредиту 12 506,90 грн., проценти за користування кредитом 4 738,33 грн.; комісія 700 грн.; пеня 800 грн. 16.04.2025 між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» (клієнт) та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» (фактор) укладено договір факторингу №16042025, за умовами якого ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» набуло шляхом купівлі належні ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» права грошової вимоги до боржників, що визначені в реєстрах боржників (п. 2.1, 2.2 договору), в тому числі і права кредитора за Договором №160947. Згідно витягу з реєстру прав вимоги №4 від 03.07.2025р. до позивача перейшло право вимоги за Договором №160947 в розмірі суми заборгованості 18 745,23 грн. (заборгованість за тілом кредиту 12 506,90 грн., заборгованість по відсотках за користування кредитом 4 738,33 грн.; заборгованість за комісією 700 грн., пеня 800 грн.) Оскільки дотепер відповідачкою не виконане грошове зобов`язання за Договором про надання споживчого кредиту №160947, то позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути із відповідачки заборгованість в загальній сумі 17 945,23 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 12 506,90 грн., заборгованість по відсотках за користування кредитом 4 738,33 грн.; заборгованість за комісією 700 грн. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Закону України №1734-VIII від 15.11.2016 «Про споживче кредитування». При цьому згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. За змістом статей 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У статті 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та відповідачкою було укладено Договір про надання споживчого кредиту №160947 від 18.11.2024р., на підставі якого відповідачкою було отримано кредитні кошти в сумі 21 687 грн., які вона зобов`язувалась повернути зі сплатою комісії та процентів за користування кредитом в межах строку дії договору, але в порушення умов договору не зробила цього, внаслідок чого має не виконане грошове зобов`язання перед кредитором. Зазначені обставини не заперечувалися відповідачкою в судовому засіданні. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ст. 1078 ЦК предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідачки, яке належить кредитору за Договором про надання споживчого кредиту №160947, обумовлено дійсністю договору факторингу №16042025 від 16.04.2025р., на підставі якого право вимоги кредитора було відступлене на користь позивача. В даному випадку предметом позовних вимог є заборгованість, що обчислена первісним кредитором та складається із заборгованості за тілом кредиту, а також нарахованими первісним кредитором процентами за користування кредитом та комісією. Аналіз змісту наданого позивачем розрахунку свідчить, що заборгованість розрахована та обчислена первісним кредитором за період користування кредитом з 18.11.2024р. по 24.03.2025р. включно, тобто за 126 днів фактичного користування кредитом (в межах дії договору). При цьому, розмір процентів нараховувався за стандартною процентною ставкою 330% річних шляхом обчислення розміру процентів від залишку заборгованості по тілу кредиту. Зазначений розрахунок відповідає умовам Договору №160947, оскільки здійснений у відповідності до положень, передбачених п.п. 2.2, 2.3, 2.4, 2.5, 2.6,2.6.1, 2.7.1, 2.9.1 договору. За таких обставин станом на 30.03.2025р. розмір заборгованості відповідачки складав наступні значення: тіло кредиту 12 506,90 грн.; проценти за користування кредитом 4 738,33 грн.; комісія 7 00 грн.; пеня 800 грн. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом принципу диспозитивності, закріпленому у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У постанові від 22.09.2021 у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, при вирішенні спору між сторонами суд обмежується змістом позовних вимог, які складають предмет позову, та надає оцінку обставинам спірних правовідносин в контексті заявлених позовних вимог. В даному випадку предметом позовних вимог є стягнення з відповідачки суми заборгованості в розмірі 17 945,23 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 12 506,90 грн., заборгованість по відсотках за користування кредитом 4 738,33 грн.; заборгованість за комісією 700 грн. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилався на те, що між відповідачкою та первісним кредитором був укладений кредитний про надання споживчого кредиту на суму 21 687 грн. і внаслідок порушення відповідачкою своїх зобов`язань залишок заборгованості за тілом кредиту складає 17 945,23 грн. Позовних вимог про стягнення з відповідачки пені в розмірі 800 грн. позивач не заявляв. В свою чергу відповідачка визнала позовні вимоги на суму 17 945,23 грн. Відповідно до положень ст. 13 ЦПК цивільне судочинство ґрунтується на принципі диспозитивності, відповідно до якого сторони розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями статті 206 ЦПК передбачено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що сторони не заперечують того, що відповідачка отримала кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорі про надання споживчого кредиту №160947, однак допустила порушення своїх зобов`язань в частині дотримання умов графіку платежів, внаслідок чого за нею обліковується заборгованість перед кредитором за тілом кредиту, процентами за користування кредитом та комісією на загальну суму 17 945,23 грн., яка складається з наступних сум: тіло кредиту 12 506,90 грн.; проценти за користування кредитом 4 738,33 грн.; комісія 700 грн. Отже позовні вимоги про стягнення з відповідачки грошових коштів в межах такої суми заборгованості є цілком обґрунтованими та правомірними, а відтак позов підлягає до задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 2 422,40 грн. та оплати послуг правової допомоги в розмірі 7 000 грн. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В даному випадку позовні вимоги підлягають до повного задоволення, а відтак, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідачки 2 422,40грн. в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено вимогу про компенсацію йому за рахунок відповідача витрат з оплати правової допомоги адвоката в сумі 7 000 грн. Надаючи оцінку вимогам позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного. Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Як уже зазначалося, загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Проте, у частині третій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: approved