Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 05.12.2025 року через систему «Електронний суд» надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Комбі» до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 9 500,20 грн., судового збору та витрат на правничу допомогу у розмір 3 000 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 25.05.2021 року між ТОВ «ФК «Комбі» та [PERSON] з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором було укладено договір про надання кредиту № 3234112345-032104 у формі електронного документу, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в сумі 2 000 грн., строком дії на 10 днів, тобто до 03.06.2021 року, зі сплатою відсотків. Посилаючись на те, що відповідач взятих на себе зобов`язань не виконує, не сплачує кредит та відсотки за користування ним, станом на 03.12.2025 року у нього утворилася заборгованість за кредитним договором в розмірі 9 500,20 грн, яка складається з: 2 000,00 грн заборгованості за кредитом та 7 500,20 грн відсотків за користування кредитом. Матеріали позову суддя отримала 08.12.2025 року. Відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 2106380 від 09.12.2025 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 16.08.2016 року за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 09.12.2025 року у справі відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та призначено судове засідання на 07.01.2026 року. До суду 29.12.2025 року від представника [PERSON] адвоката Тульчинської Н.В. надійшов відзив на позов, відповідно до якого просила позов задовольнити частково. В обґрунтування відзиву зазначено, що відповідачка не заперечує факт отримання 2 000 грн кредитних коштів, однак заперечує проти розміру заявлених до стягнення процентів, порядку їх нарахування та вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу, як таких, що не відповідають вимогам законодавства, засадам справедливості, розумності і добросовісності та усталеній судовій практиці. З урахуванням того, що спірний договір є договором споживчого мікрокредиту, до нього застосовуються імперативні вимоги Закону України «Про споживче кредитування», зокрема обмеження загальної суми до сплати подвійним розміром отриманого кредиту та обмеження максимальної денної ставки за мікропозиками. Навіть без прямого посилання на конкретну редакцію закону, заявлена до стягнення сума процентів у 3,75х тіла кредиту є очевидно завищеною.Відповідно до п. 1.5, 1.6 договору індивідуальна ставка у «узгоджений період» становить 1,6915% на день (617,3975% річних), а у разі прострочки після 10-го дня, за П. 1.7 та 10.3.2 договору - 3,99% на день (1456,35% річних) до фактичного повернення коштів.3 огляду на викладене, вимога про стягнення 7 500,20 грн. процентів підлягає суттєвому зменшенню до розміру, співмірного з подвійною сумою тіла кредиту, тобто не більше 4 000 грн, а за принципами справедливості - ще меншого розміру на розсуд суду.У зв`язку з цим Відповідачка також просить відмовити в задоволенні вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу повністю або, принаймні, зменшити їх до суми не більше 500 грн., як співмірної реальним витратам на складання одного типового процесуального документа, чи відмовити у зв`язку з відсутністю доказів їх фактичної сплати. Про розгляд справи 07.01.2026 року та 30.01.2026 року сторони були повідомлені. Відповідно до ст. 268 ЦПК України та у зв`язку з постійними, триваючими екстреними відключеннями електропостачання в Приморському районному суді м. Одеси, періодичним включенням світла, тривогами, надмірним навантаженням, датою складення цього судового рішення є 12.02.2026 року. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, врегульовані нормами ЦК України про зобов`язання з повернення кредиту. Судом встановлено, що 25.05.2021 року між ТОВ «ФК «Комбі» та [PERSON] був укладений договір про надання кредиту № 3234112345-032104 у формі електронного документ, який підписаний відповідачкою за допомогою електронного підпису код СМС e6cEcf. Згідно п. 1.1. Договору, За цим Договором Товариство зобов`язується надати Позичальнику кредит безконкретної споживчої мети (вирішення власних фінансових питань) у зворотне, строкове таплатне користування (надалі за текстом Кредит), а Позичальник зобов`язується повернутиКредит і сплатити Проценти за користування кредитом та інші платежі нараховані відповіднодо умов цього Договору, додатків до нього та Правил надання грошових коштів у позику, в томучислі на умовах фінансового кредиту ТОВ «Фінансова компанія «КОМБІ» (далі- Правила). Згідно п. 1.2. Договору,Сума кредиту (загальний розмір наданого кредиту) складає 2000 грн.Кредит надається у національній грошовій одиниці України гривні, убезготівковій формі, шляхом перерахування на банківський картковий рахунок Позичальникадані про який збережені в його Особистому кабінеті на Сайті Товариства. Згідно п. 1.3. Договору,Кредит надається строком на 10 днів від дати отримання кредиту Позичальником.Цей період є Узгодженим у розумінні Правил і може бути продовжений (пролонгований)Сторонами відповідно до Правил та розділу 4 Договору. Згідно п. 1.4. Договору,Базова процентна ставка становить 1.99 процентів в день від суми Кредиту за кожендень користування ним, що є 726.35 (сімсот двадцять шість) процентів річних. Згідно п. 1.5. Договору,Індивідуальна процента ставка становить 1.6915 процентів в день від суми Кредиту закожен день користування ним, що є 617.3975 (шістсот сімнадцять) процентів річних. Згідно п. 1.6. Договору, за користування Кредитом протягом Узгодженого періоду, Позичальникзобов`язаний сплачувати Товариству проценти, нарахування яких здійснюється заІндивідуальною процентною ставкою. Згідно п. 1.7. Договору, у випадку користування Кредитом після закінчення Узгодженого періоду безвчинення Пролонгації у порядку, передбаченому розділом 4 Договору та без своєчасної оплативідповідних процентів, передбачених даним Договором, починають діяти наступні умови: п. 1.7.1. умови щодо нарахування процентів за Індивідуальною процентною ставкою за весьстрок Узгодженого періоду скасовуються з дати надання Кредиту і до взаємовідносин міжСторонами застосовуються правила нарахування процентів за Базовою процентною ставкою,відповідно до чого Позичальник зобов`язується сплатити Товариству різницю міжнарахованими процентами за Базовою процентною ставкою та фактично сплаченимипроцентами за Індивідуальною процентною ставкою за весь строк користування Кредитомпротягом Узгодженого періоду. З огляду на вищезазначене та у порядку ст. 212 Цивільного кодексу України Сторони домовились, що відкладальною обставиною за даним Договором,щодо виникнення у Позичальника зобов`язань по сплаті процентів за Базовою процентноюставкою від дати отримання Кредиту по дату закінчення Узгодженого періоду є фактпродовження користування Кредитом понад строк Узгодженого періоду, з урахуванням всіхпродовжень строку Узгодженого періоду на умовах розділу 4 цього Договору; п. 1.7.2. починають діяти умови передбачені п. 10.3 цього Договору. Згідно п. 1.8. Договору, Проценти, в розмірі визначеному Договором, нараховуються за кожен денькористування Кредитом починаючи з першого дня надання Кредиту та до дня фактичногоповернення суми Кредиту Позичальником. Позичальник зобов`язаний повернути ТовариствуКредит та нараховані проценти не пізніше терміну передбаченого Договором. Згідно п. 1.9. Договору,Попередній розрахунок сукупної вартості Кредиту за Індивідуальною процентноюставкою та Термін платежу згідно строку передбаченого п. 1.3. цього Договору, наведено в Графіку розрахунків, що є Додатком № 1 до цього Договору. Сторони погодили що Товариство,по аналогії з порядком, визначеним в абз. 2 п.1 ст.16 Закону України «Про споживчекредитування», у разі продовження строку надання Кредиту, надає Позичальнику та регулярнооновлює Графік розрахунків на період продовження строку надання кредиту, з відповіднимкорегуванням терміну платежу, шляхом відображення такої інформації в Особистому кабінетіПозичальника. Згідно п. 7.1. Договору, Строк дії цього Договору обчислюється з моменту його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором та до закінчення строку надання Кредиту визначеного в п.1.3 Договору. Строк дії Договору може бути продовжено з урахуванням умов продовження строку надання Кредиту передбачених розділом 4 та п. 10.3. Договору. У будь-якому разі зобов`язання що виникли під час дій Договору діють до повного їх виконання. Згідно п. 10.3. Договору, Сторони погодили, що факт користування Позичальником сумою наданого Кредиту після закінчення Узгодженого періоду є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України, яка має наслідком продовження строку користування Кредитом(продовження загального строку дії Договору) на наступних умовах: п. 10.3.1. зобов`язання щодо повернення основної суми Кредиту переносяться на наступний день після закінчення Узгодженого періоду, однак при не надходженні платежу зобов`язання Позичальника по оплаті основної суми Кредиту знову відкладається кожен раз на один календарний день, але не більше ніж на 60 (шістдесят) календарних днів від дати закінчення Узгодженого періоду; п. 10.3.2. з наступного дня після закінчення Узгодженого періоду Позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати Товариству проценти з розрахунку 1456.35 процентів річних, що становить 3.99 процентів в день від суми Кредиту за кожний день користування ним. Згідно п. 10.4. Договору, Проценти, в розмірі визначеному в пп. 1.5., 10.3.2. Договору, нараховуються за кожен день користування Кредитом починаючи з першого дня надання Кредиту та до дня фактичного повернення суми Кредиту Позичальником. З розрахунку заборгованості за договором № 3234112345-032104 від 25.05.2021 року, укладеного між ТОВ «ФК «Комбі» та [PERSON] , вбачається, що загальна сума заборгованості станом на 03.12.2025 року становить 9 500,20 грн, з яких: - 2 000 грн. заборгованість за основною сумою боргу; - 7 500,20 грн. заборгованість за відсотками. З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач має заборгованість за кредитним договором, яка складається із залишку простроченого кредиту, прострочених відсотків. Згідно ст. 205 ЦК України, правочин може вчинитися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст.ст. 526, 530, 610 ЦК України та ч. 1 ст. 612 ЦК України, зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому (частина друга статті 1050 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону України "Про споживче кредитування" (тут і далі у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1. У договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо супровідних послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної супровідної послуги, що надається споживачу третьою особою під час укладення договору про споживчий кредит, орієнтовна вартість такої послуги визначається відповідно до пункту 7 частини третьої статті 9 цього Закону. Усі припущення, використані для обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та/або орієнтовної загальної вартості кредиту, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору; 15) право споживача на звернення до Національного банку України у разі порушення кредитодавцем, новим кредитором та/або колекторською компанією законодавства у сфері споживчого кредитування, у тому числі порушення вимог щодо взаємодії із споживачами при врегулюванні простроченої заборгованості (вимог щодо етичної поведінки), а також на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої споживачу у процесі врегулювання простроченої заборгованості. У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін. Кредитодавець, новий кредитор не має права залучати колекторську компанію до врегулювання простроченої заборгованості, якщо умовами договору про споживчий кредит не передбачено таке право кредитодавця, нового кредитора. За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 686/13446/15. У відзиві на позов відповідачкою не заперечується факт отримання кредитних коштів у розмірі 2 000 грн. Доказів на користь того, що відповідачкою була погашена заборгованість, до суду надано не було. Щодо нарахування процентів за споживчим кредитом. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Тлумачення змісту як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) за своєю суттю є нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, під час тлумачення норм, що містяться в актах цивільного законодавства. З прийняттям Закону України від 03.09.2015 року №675-VIII «Про електронну комерцію» (далі - Закон №675-VIII) на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів у мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Положеннями ст. 3 Закону №675-VIII передбачено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч. 6 ст. 11 Закону №675-VIII). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону №675-VIII). Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини 1 статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення так і виконання такого договору. Згідност. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. 10 червня 2017 року набув чинності Закон «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону «Про споживче кредитування» (далі-Закон) умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Статтею 1 Закону зазначено, що 10) споживче кредитування - правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту; 11) споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті.(ст. 3 Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування» у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: 1) у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; 2) у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом; 3) у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит. Відповідач у відзиві посилається, що спірний договір є договором споживчого мікрокредиту, до нього застосовуються імперативні вимоги Закону України «Про споживче кредитування», зокрема обмеження загальної суми до сплати подвійним розміром отриманого кредиту та обмеження максимальної денної ставки за мікропозиками. Проте згідно ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено особливості відповідальності споживача за договором про споживчий кредит: 1. Споживач, який порушив своє зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним, має відшкодувати кредитодавцю завдані цим збитки відповідно до закону з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. 3. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. За порушення виконання споживачем зобов`язань за договором про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, процентна ставка за кредитом, порядок її обчислення, порядок сплати процентів не можуть бути змінені у бік погіршення для споживача. Як вбачається загальний розмір кредиту становить 2 000 грн., тобто загальний розмір кредиту не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, а тому в силу вимог ч. 3 ст. 21 Закону не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що доводи відповідача щодо зменшення суми стягнення процентів є обґрунтованою, відповідає нормі ч. 3 ст. 21 Закону, а тому вимога позивача в частині стягнення процентів у розмірі 7 500 грн. підлягає частковому задоволенню у розмірі 4 000 грн. Крім того, передбачення в договорі такого високого розміру відсотків (базова - 1,99 %, за прострочення - 3,99 %) порушує принцип рівності сторін, учасником якого є відповідач, як споживач, який є слабшою стороною договору, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за такими високими відмотками, є завищеною, не відповідає передбаченим п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добротності та розумності. За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац 3 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення. У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 року у справі № 132/1006/19 провадження № 61-1602св20. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 викладено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У пункті 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Суд враховує, що встановлений сторонами договору розмір відсотків є несправедливим у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг, у зв`язку з чим позов в частині стягнення з відповідача процентів підлягає частковому задоволенню у розмірі 4 000 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості, яка підлягає до стягнення на користь позивача становить 6 000 грн. Щодо розподілу судових витрат. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 529,74 грн., оскільки позов задоволено на 63,15 %. ТОВ «ФК «Комбі» також просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 3 000 грн. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом із першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу разом із позовною заявою було надано копію витягу з договору про надання правової допомоги від 24.07.2025 року, укладений між АО «Грищенко та партнери Одеса» та ТОВ «ФК «Комбі»; копію Акту виконаних послуг від 18.11.2025 року, згідно якого вартість наданих послуг становить 3 000 грн. Суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Такого висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14.11.2018 року у справі № 753/15687/15. При цьому, суд звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором. Справа є малозначною в силу вимог закону, та не є складною. Враховуючи задоволення позову, а також беручи до уваги, що відповідачем подано заяву про зменшення судових витрат, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у розмірі 500 грн. на професійну правничу допомогу. Таким чином, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог.

Outcome: partial