Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

07 січня 2026 року [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] звернулася до суду з позовною заявою до відділу державної виконавчої служби Шевченківського РУЮ у м.Львові, код ЄДРПОУ 35009321, третя особа - Перша Львівська державна нотаріальна контора, код ЄДРПОУ 02899370 та просить суд: - зняти арешт з квартири [ADDRESS] , накладений згідно листа Державного виконавця Конашевич С.М. відділу ДВС у Шевченківському районі м.Львова від 12 травня 2002 року №2/А; - скасувати з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо заборони відчуження квартири [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що в кінці грудня 2025 року їй стало відомо, що на належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] листом Державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Львові Конашевич С.М. від 12 травня 2002 року №2/А було накладено арешт. Квартира, на яку було накладено арешт майна належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Третьою Львівською державною нотаріальною конторою 21.11.1996 року за реєстровим №1-6887 та зареєстрованого в БТІ м. Львова 30 грудня 1996 року. Зі змісту даного листа вбачається, що у відділі виконавчої служби знаходились документи про стягнення в т.ч і зі [PERSON] та ін. власників вказаної квартири та інших квартир, а також містилася вказівка на заборону проведення будь-яких дій з цим майном без погодження з відділом ДВС Шевченківського РУЮ м. Львова. 18.04.2007 року Першою Львівською державною нотаріальною конторою м. Львова, було внесено запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №4822017. Архівний запис №487780-2532 від 15.05.2002 року. На усний запит позивача у Шевченківський ВДВС ЗМУ МЮ м. Львова їй повідомили, що відсутня інформація щодо листа від 12 травня 2002 року №2/А і перевірити в архіві неможливо, бо такий відсутній. Наголошує, що накладення арешту та внесення відповідного запису до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обмежує її законні права як власника квартири. Крім того, оскільки накладення арешту на нерухоме майно здійснювалось на підставі листа державного виконавця Шевченківського ВДВС та встановити підстави накладення арешту та причини його накладення не надається можливим, у позивача виникло право на звернення до суду, оскільки арешт з майна може бути знято лише за рішенням суду. Від представника відповідача Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові ЗМУ МЮ відзиву, клопотань, заяв не надходило. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Львова від 08.01.2026 року прийнято позовну заяву для розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою від 03.02.2026 року суд постановив здійснювати заочний розгляд справи. 03.02.2026 року від позивача [PERSON] надійшла заява про здійснення розгляду справи за її відсутності. Інші учасники справи в судове засідання не прибули. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд вважає, що позов підлягає задоволення з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до зміни назви відповідач - відділ ДВС Шевченківського РУЮ м.Львова на час розгляду справи правильно заначається як Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління міністрества юстиції. Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право особи, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до абз. 2 п. 1 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних оправ «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року №5, спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Як вбачається із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , накладений на підставі листа державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ Конашевич С.М. від 12.05.2002 №2/А /арк. спр. 13/. Згідно з копією реєстраційного посвідчення, яке міститься у матеріалах справи, вказана квартира зареєстрована 30.12.1996 року МБТІ за реєстровим № 13430 на праві власності за [PERSON] /арк. спр. 10/. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, належно від волі інших осіб. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Так, згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Нормами ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Судом встановлено, що у грудні 2025 року [PERSON] стало відомо, що на належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] листом Державного виконавця Шевченківського ВДВС ЗМУ МЮ у м. Львові Конашевич С.М. від 12 травня 2002 року №2/А було заборонено проводити будь-які операції без погодження з ДВС. (арк.спр.8). Крім цього, 18.04.2007 року Першою Львівською державною нотаріальною конторою м.Львова, було внесено запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №4822017. Архівний запис №487780-2532 від 15.05.2002 року (арк.спр.7). На усний запит позивача у Шевченківський ВДВС ЗМУ МЮ м. Львова їй повідомили, що відсутня інформація щодо листа від 12 травня 2002 року №2/А і перевірити в архіві неможливо, оскільки такий відсутній. Згідно з ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. У відповідності до ст.24 Закону України Про виконавче провадження (який діяв на час винесення заборони) державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом. Державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. В постанові державний виконавець встановлює строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати семи днів, а рішень про примусове виселення - п`ятнадцяти днів, та попереджає боржника про примусове виконання рішення після закінчення встановленого строку зі стягненням з нього виконавчого збору і витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Копія постанови про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного дня надсилається стягувачу, боржнику та органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ. За заявою стягувача з метою забезпечення виконання рішення по майнових стягненнях державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження описує майно боржника і накладає на нього арешт, про що зазначається в цій постанові. Постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами начальнику відповідного відділу Державної виконавчої служби або до відповідного суду у 10-денний строк. Згідно ст.3 Закону передбачено рішення, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою. Відповідно до ст.55 Закону, арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а у разі потреби - в обмеженні права користування майном або його вилученні у боржника та передачі на зберігання іншим особам. Види, обсяги і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою відповідальність зберігача майна, передбачену законом. Арешт застосовується: 1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; 2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; 3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб. Отже, вчиняючи дію як заборона проводити будь які дії щодо майна, державний виконавець не дотримався вимог закону. Так, з листа не відомо про наявність виконавчих проваджень в т.ч. і щодо позивача та не прийнято процесуального документу про вчинення заборони розпоряджатися власним м айном. Таким чином, накладення арешту та внесення відповідного запису до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обмежує права позивача як власника, щодо вільного розпорядження майном. Згідно з п.2.1. Положення «Про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 №31/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10.06.1999 року за №364/3657, який діяв на час арешту, підставами для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є: 1. Накладення (зняття) державною нотаріальною конторою або приватним нотаріусом - Реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна. 2. Заява про реєстрацію (вилучення) обтяження об`єкта нерухомого майна, що подається: - державною нотаріальною конторою та приватним нотаріусом, які не є Реєстраторами, - у зв`язку з накладенням (зняттям) ними заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна; - судами (крім третейських судів) і слідчими органами - у зв`язку з накладенням ними арешту на об`єкти нерухомого майна (звільненням з-під арешту); - органами державної виконавчої служби - у зв`язку з накладенням ними арешту на об`єкти нерухомого майна (звільненням з-під арешту). За вищевказаним Положенням зняття арешту може здійснюватися у будь-якого реєстратора (тобто у будь-якого нотаріуса). Отже, нотаріус при поданні йому заяви за встановленою формою може зняти будь-який арешт, накладений судовими і слідчими органами, крім арештів, накладених органами державної виконавчої служби. При цьому, відповідно до п. 2.1. Положення зняття арешту на об`єкти нерухомого майна, накладеного судами і слідчими органами, відбувається на підставі заповненої цими органами заяви за формою. Таким чином, нотаріус не має права вносити відомості до Єдиного реєстру заборон про зняття арешту на підставі інших документів. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику. Відповідно до ст. 8, 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 6 постанови КМУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 №1127, державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводить орган державної реєстрації прав. У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. У матеріалах справи відсутні докази про те, що на даний час існує потреба в арешті вищезазначеного майна. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалася позивачка, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, що містяться у справі, оцінивши їх, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved