Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

Адвокат Ружицький Віталій Миколайович, який діє в інтересах позивача [PERSON] , 18.09.2025 звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області із позовною заявою Приватного підприємства «Тенко» про визнання права власності. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24.09.2025 відкрито провадження по даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20.11.2025 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 липня 2024 року між приватним підприємством Тенко (продавець/боржник) та [PERSON] (первісний кредитор) та [PERSON] (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги № БЗ-113/7/1 за Договором купівлі-продажу майнових прав №БЗ-113/7 від 24 липня 2019 року, укладеного між ПП Тенко та [PERSON] (надалі-договір відступлення). Відповідно до п.1.1. Договору відступлення первісний кредитор відступає, а новий кредитор приймає право вимоги за договором купівлі-продажу майнових прав №БЗ-113/7 від 24 липня 2019 року (надалі-основний договір), в обсязі та на умовах визначених цим договором. За цим договором новий кредитор одержує виключне право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання зобов`язань за основним договором в частині передання приміщення квартири [ADDRESS] (п.1.2. Договору відступлення). Названий договір відступлення було укладено в тому числі за відома та згоди забудівельника-продавця, що підтверджується змістом даного договору відступлення (п.1.3.) так і обставинами справи. Позивачка набула відповідного права вимоги 30 липня 2024 року, що підтверджується Актом приймання-передачі права вимоги та документів згідно договору про відступлення права вимоги № БЗ-113/7/1 від 30 липня 2024 року. Станом на момент укладення договору відступлення, первісний кредитор здійснив оплату 100% вартості майнових прав на спірну квартиру, що підтверджується довідкою відповідача від 24 липня 2019 року №17. Станом на день укладення Договору відступлення, будівництво будинку, в якому розміщена спірна квартира, вже було завершено, і тому в день укладення договору відступлення 30 липня 2024 року між ПП Тенко та позивачкою було підписано акт приймання-передачі майнових прав за яким відповідач передав позивачу майнові права на квартиру так і саму квартиру, ключі від неї та іншу необхідну документацію. Будівництво будинку в якому знаходиться спірна квартира було завершено ще у 2021 році і безпосередньо сам будинок прийнято в експлуатацію, що підтверджується Сертифікатом №ІФ122210802874 від 11 серпня 2021 року, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації: найменування об`єкта згідно проектом будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення за поштовою/будівельною адресою вул. П.Орлика-Бельведерська-Короля Данила по генплану [ADDRESS] . Наказом Департаменту архітектури та містобудування Івано-Франківської міської ради №56 від 08 жовтня 2021 року присвоєно даному об`єкту будівництва адресу [ADDRESS] . Позивачка набула права власності на спірну квартиру, і відповідно, таке право підлягає державній реєстрації. 21 серпня 2025 року позивачка звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради із заявою № 68508646 про реєстрацію права власності на спірну квартиру. Однак, 27 серпня 2025 року рішенням №80553055 про відмову в проведені реєстраційних дій державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] було відмовлено у проведені реєстраційних дій з підстав: заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстраційної внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці. Тобто, позивачка набувши відповідних майнових прав на спірну квартиру, не змогла здійснити державну реєстрацію відповідного права власності з огляду на обставини, що не залежать від її волі. Представник вважає, що ефективним способом захисту порушеного права позивачки на спірну квартиру є саме позов про визнання права власності, оскільки при умові вирішення даного спору по-суті, оформлення права власності на таку квартиру відбуватиметься незалежно від наявності інформації про відповідача в Єдиному реєстр боржників. На підставі зазначених обставин, представник позивача просить суд визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , та стягнути понесені судові витрати у розмірі 3932 грн. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена. Представник позивача адвокат Костів І.Я. подав до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи без участі позивача та представника за наявними матеріалами справи, позов підтримує та просить позов задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача ПП Тенкоу судове засідання не з`явився повторно, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, в тому числі через сайт «Судова влада. Не повідомив суд про причину неявки. Жодних заперечень проти позову, в тому числі відзиву на позовну заяву, від відповідача не надійшло. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини свої неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 ЦПК України на місці ухвалив про заочний розгляд справи. На підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України). Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Також наголошено про необхідність виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). У частині першій статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Зазначено про їх поділ на нерухомі та рухомі (стаття 181 ЦК України) і що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Також у статті 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У частині другій статті 331 ЦК України чітко вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 цього Закону). Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17). Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Правовідносини сторін договору про фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулюються Законом України від 19 червня 2003 року № 978-IV «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (далі - Закон № 978-IV) та Законом України від 18 вересня 1991 року № 1560-ХІІ «Про інвестиційну діяльність» (далі - Закон № 1560-ХІІ). Відповідно до частини п`ятої статті 7 та статті 4 Закону № 1560-ХІІ інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права). У статті 2 Закону № 978-IV вказано, що об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном. Тобто після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до чинного законодавства. Для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва на новозбудований об`єкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, заявник, зокрема, подає: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за нею об`єкта будівництва, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо) (у разі придбання майнових прав на об`єкт нерухомості документом, що підтверджує набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу майнових прав); довідку (виписку) із переліку осіб, які брали участь в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва та за якими здійснюється державна реєстрація прав, видану особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва), про участь заінтересованої особи в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва (у тому числі шляхом купівлі-продажу майнових прав); технічний паспорт на об`єкт інвестування (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо); завірені особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва), копії (крім випадків подання оригіналів таких документів особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва): документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку (крім випадків реконструкції об`єктів нерухомого майна без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані); документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності на об`єкт нерухомого майна до проведення його реконструкції (у разі проведення реконструкції об`єкта нерухомого майна); документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадку, коли в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна його адреса не змінилася) (пункт 50 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868). У пункті 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, встановлено, що для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо); технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) вказано, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови). При розгляді справи Велика Палата Верховного Суду керується тим, що, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому. Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено в частині першій статті 182 та частині другій статті 331 ЦК України для новоствореної речі, якою є квартира в новозбудованому будинку, цивільне законодавство не містить. Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, в разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства. У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що 24 липня 2019 року укладено договір купівлі-продажу майнових прав №БЗ-113/7 між ПП Тенко та [PERSON] про купівлю майнових прав на об`єкт трикімнатна квартира [ADDRESS] проектною площею 83,50 м 2 на сьомому поверсі в 3 під`їзді (а.с.10-13). 30 липня 2024 року між приватним підприємством Тенко (продавець/боржник) та [PERSON] (первісний кредитор) та [PERSON] (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги № БЗ-113/7/1 за Договором купівлі-продажу майнових прав №БЗ-113/7 від 24 липня 2019 року, укладеного між ПП Тенко та [PERSON] .. Відповідно до п.1.1. Договору відступлення первісний кредитор відступає, а новий кредитор приймає право вимоги за договором купівлі-продажу майнових прав №БЗ-113/7 від 24 липня 2019 року (надалі-основний договір), в обсязі та на умовах визначених цим договором. За цим договором новий кредитор одержує виключне право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання зобов`язань за основним договором в частині передання приміщення квартири [ADDRESS] (п.1.2. Договору відступлення). Названий договір відступлення було укладено в тому числі за відома та згоди забудівельника-продавця, що підтверджується змістом даного договору відступлення (п.1.3.) (а.с.6-7). Згідно акту приймання-передачі права вимоги та документів згідно договору про відступлення права вимоги № БЗ-113/7/1 від 30 липня 2024 року [PERSON] набула відповідного права вимоги до ПП Тенко щодо виконання останнім зобов`язань за договором купівлі-продажу майнових прав №БЗ-113/7 від 24 липня 2019 року, в частині передання у власність квартири [ADDRESS] (а.с.8). Згідно акту приймання-передачі майнових прав від 30 липня 2024 року ПП Тенко (продавець) відповідно дооговору купівлі-продажу майнових прав №БЗ-113/7 від 24 липня 2019 року передав [PERSON] (покупець), а покупець прийняв майнові права на об`єкт - квартиру [ADDRESS] (а.с.9). Згідно довідки ПП Тенко від 24 липня 2019 року №17 [PERSON] (первісний кредитор) станом на момент укладення договору відступлення здійснила оплату 100% вартості майнових прав на об`єкт нерухомості згідно договору купівлі-продажу майнових прав №БЗ-113/7 від 24 липня 2019 року (а.с.14). Відповідно до сертифікату №ІФ122210802874 від 11 серпня 2021 року засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації: найменування об`єкта згідно проектом будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення за поштовою/будівельною адресою [ADDRESS] (а.с.18-20). Наказом Департаменту архітектури та містобудування Івано-Франківської міської ради №56 від 08 жовтня 2021 року присвоєно даному об`єкту будівництва адресу [ADDRESS] (а.с.21-22). Таким чином судом встановлено, що будівництво будинку в якому знаходиться спірна квартира було завершено ще у 2021 році і безпосередньо сам будинок прийнято в експлуатацію. Згідно рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Плієнко В.С. від 27.08.2025 №80553055, [PERSON] відмовлено у проведенні реєстраційних дій права власності, оскільки ПП Тенко внесена до Єдиного реєстру боржників (а.с.23-25). Таким чином встановлено, що запис в реєстрі боржників про ПП Тенко перешкоджає позивачу в реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна. Вирішуючи спір між сторонами по суті, суд зазначає наступне. Пунктом 12 ч. 1 ст.24 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень однією з підстав для відмови в державній реєстрації прав є те, що заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці. Зазначена підстава для відмови у проведені державної реєстрації прав власності прямо не стосується випадку набуття права власності на новостворене нерухоме майно, яке набувається у власність за договором купівлі-продажу майнових прав. Проте, вказане законодавче обмеження створює певні перешкоди для проведення державної реєстрації, так як не враховує момент переходу майнових прав на новостворений об`єкт нерухомого майна від продавця до покупця. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа мас право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Саме такий концептуальний підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21 травня 20/2 року у справі № 6-20цс11 та в постанові Верховного суду України від 12 червня 2013 року в справі № 6-32цс13. Отже, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. В даній справі позивач не оскаржує дії державного реєстратора про відмову у проведенні державної реєстрації, а тому така відмова на предмет законності судом не оцінюється. Водночас, обраний позивачем спосіб судового захисту (визнання права власності) суд вважає ефективним, оскільки такий призводить до кінцевої мети набуття права власності на новостворене нерухоме майно, і цим самим порушені права позивача поновлюються. З урахуванням вищезаначаного, суд приходить до висновку, що за позивачем [PERSON] слід визнати право власності на квартиру [ADDRESS] . Таким чином, позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з платіжною інструкцією позивачем при поданні даної позовної заяви до суду сплачений судовий збір у сумі 3932 грн.. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 3932 грн. На підставі наведеного, ст. 11, 12-20, 177, 190, 204, 392, 526, 527, 530, Цивільного кодексу України,

Outcome: approved