Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, в якому просить стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини заробітної плати (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 15.07.2010 перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, у якому в них народився син [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що дитина є особою з інвалідністю та потребує лікування на постійній основі, на даний час відповідач ухиляється від добровільного утримання неповнолітнього сина, дитина проживає та перебуває повністю на її утриманні. Однак позивачка самостійно забезпечити належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку сина та належне лікування та реабілітацію, не має можливості, оскільки не працює, із-за частих хвороб сина вимушена була звільнитися, відтак, зважаючи на те, що відповідач має можливість утримувати свою дитину, просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 17.12.2025відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 12.01.2026 задоволено клопотання позивача та витребувано у Головного управління ДПС в Житомирській області інформацію щодо отриманих відповідачем доходів у 2025 році. 30 січня 2026 року на виконання ухвали суду від 12.01.2026 на адресу суду надійшла витребувана інформація від Головного управління ДПС в Житомирській області. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ст. 279 ЦПК України з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, судом вживались заходи для належного повідомлення відповідача про розгляд вказаної справи, зокрема судом за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача: [ADDRESS] , скеровувались рекомендованою поштовою кореспонденцією судові повістки про виклик до суду, копія ухвали про відкриття провадження у справі з копіює позовної заяви та доданих документів, в якій відповідачу роз`яснено право, порядок та строк подання відзиву на позовну заяву, та як вбачається із наявних у матеріалах справи трекінгів відстеження поштових відправлень, такі були вручені члену сім`ї. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. Тому, відповідач, в силу ч. 3 ст.130 ЦПК України, вважається належним чином повідомлений про розгляд справи. Окрім того, судом на веб-порталі судової влади України публікувались оголошення про виклик у судове засідання [PERSON] . Відповідач відзив на позовну заяву, у визначений судом п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження, не подав, заяви про поновлення строку для подання такого станом на день винесення рішення до суду також не подано. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Заперечення стосовно розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Згідно положення, передбаченого ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18 зазначив проте, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та оцінивши всі докази по справі, як кожен окремо так і в їх сукупності, всебічно, повно і об`єктивно, дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що між сторонами 15.07.2020 виконкомом Городищенської селищної ради Новоград-Волинського району Житомирської області був зареєстрований шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 13, що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 15.07.2010 (а.с.9). Від спільного шлюбу в [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого повторно 08.08.2025 Ємільчинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с. 10). З довідки Великояблунецького старостинського округу Ємільчинської селищної ради Житомирської області від 24.10.2025 за № 412 вбачається, що [PERSON] , [INFO] разом з її сином [PERSON] , [INFO] проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22). Також, до матеріалів позовної заяви долучено копії: медичного висновку № 28/3 на дитину-інваліда віком до 18 років від 02.06.2015, форми інвідуальної програми реабілітації інваліда, що видається лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів від 05.01.2022, виписки із медичної карти стаціонарного хворого № СК-002126-2018, квитанції на придбання ліків, з яких зокрема вбачається, що син [PERSON] , [INFO] , є дитиною-інвалідом, призначено лікування (а.с.11-21). Батько [PERSON] [PERSON] перебуває на військовій службі, отримує грошове забезпечення військовослужбовця, що підтверджено відповіддю Головного управління ДПС у Житомирській області від 27.01.2026 за № 810/5/06-30-12-02-05, наданою на ухвалу суду про витребування доказів від 12.01.2026. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесіє Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько (- ки) або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) закріплюється в сімейному законодавстві (ст. 180 СК України). Обов`язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків. У разі їх ухилення від його виконання аліменти можуть стягуватись за рішенням суду. Обов`язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Частиною 3 ст. 181 Сімейного кодексу України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Положеннями ч. 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до положень ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, позивач належними та допустимими доказами довела наявність у відповідача можливості сплачувати аліменти на утримання та потреби сина. В свою чергу, відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що він неспроможний сплачувати аліменти на утримання сина, доказів, зокрема, щодо його незадовільного стану здоров`я, наявності на утриманні інших дітей, непрацездатних осіб, інших обставин, що мають істотне значення, суду надано не було. Так, при визначенні розміру аліментів, суд враховує вимоги ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, а саме вік дитини, на яку позивач просить стягувати аліменти з відповідача, стан її здоров`я, потреби на утримання, а також те, що відповідач не надав доказів, які б свідчили про неможливість сплати ним аліментів на утримання сина, наявність обов`язку, а також можливості утримувати дитину до досягнення нею повноліття, відсутність у останнього інших осіб на утриманні та те, що обов`язок утримувати дитину в рівній мірі покладається на обох батьків, відтак приходить до висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову відповідно до положень ч. 1 ст. 191 СК України, а саме з 27.11.2025, та до досягнення дитиною повноліття. Разом з тим, суд роз`яснює відповідачу, що в частина перша статті 192 СК України встановлює, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, відповідач має право на звернення до суду з позовом про зменшення розміру аліментів задля забезпечення можливості надати кожному зі своїх дітей право на рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Крім цього, згідно з ч. 1 ст. 430 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує те, що позивач при зверненні до суду з вимогою про стягнення аліментів звільнена від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відтак з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1331,20 грн.

Outcome: approved