Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

Представник позивача звернувся з позовом до суду до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договорів купівлі-продажу, в обґрунтування позовних вимог вказує, що [INFO] помер спадкодавець - [PERSON] , [INFO] . Після його смерті відкрилася спадщина. 03 вересня 2024 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. було зареєстровано спадкову справу №72921310. Спадкова справа була зареєстрована за заявою доньки спадкодавця - [PERSON] . Як повідомив Приватний нотаріус Позивачу, за Спадкодавцем зареєстровано право власності на певну кількість нерухомого майна, в тому числі на незавершений будівництвом садовий будинок за адресою: [ADDRESS] , але земельна ділянка на якій стоїть даний об?єкт нерухомості на праві власності, як і інші земельні ділянки, що належали Спадкодавцеві, належать іншим особам. Під час перевірки даних з відповідних державних реєстрів стало відомо наступне: -18 квітня 2024 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д. було посвідчено договір купівлі продажу земельної ділянки, відповідно до якого [PERSON] , діючи як представник та в інтересах [PERSON] , продав [PERSON] земельну ділянку площею 0,0800 га, кадастровий номер: 1221481500:01:025:0308 за адресою: [ADDRESS] ; - 25 квітня 2024 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д. було посвідчено договір купівлі продажу земельної ділянки, реєстровий №1257, відповідно до якого [PERSON] , діючи як представник та в інтересах [PERSON] , продав [PERSON] земельну ділянку площею 0,0640 га, кадастровий номер: 1221481500:01:025:0312 за адресою: [ADDRESS] . Як стало відомо з вищевказаних договорів купівлі-продажу земельних ділянок, вони були відчужені на підставі довіреності, посвідченої 11 квітня 2024 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального Фаст Л.Д., реєстровий №1081. Дана довіреність була видана спадкодавцем (продавцем) на ім?я представника продавця. Відповідно до умов даної довіреності спадкодавець (продавець) уповноважив представника продавця розпоряджатися (продати, або подарувати дружині представника продавця), на умовах, та за ціну на власний розсуд представника належним йому майном. Отже, представник продавця мав усе перелічене в довіреності майно продати або подарувати виключно дружині представника продавця. З огляду на викладене, представник позивача зауважує, що представник продавця продав земельні ділянки своїй дружині (дружині представника продавця), тобто, вчинив правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах та в інтересах іншої особи, представником якої від одночасно є. Отже, представник продавця земельних ділянок, який діяв на підставі довіреності виданої спадкодавцем, продавши їх своїй дружині дружині представника продавця, тим самим набув право спільної сумісної власності на дані земельні ділянки. Вважає, що вищевказані договори купівлі-продажу земельних ділянок є недійсним, оскільки усупереч вимог ч.3 ст. 238 ЦК України представник продавця уклав оспорювані договори на підставі довіреності спадкодавця у своїх інтересах. За наслідком вчинення оспорюваних правочинів спадкодавець, як чоловік старечого віку, добровільно та у власних інтересах погодився б продати/подарувати за будь-яку ціну дружині своєї довіреної особи свої земельні ділянки на одній з яких також розташована незавершена будівництвом будівля, які були придбані в 2007 році за значно більші в доларовому визначенні кошти, що свідчить про укладення представником продавця правочинів, які мають негативні наслідки для довірителя. Також звертає увагу суду, що спадкодавець помер [INFO] , тобто через три місяці з моменту укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу (18 та 25 квітня 2024 року), а тому спадкодавець фактично не встиг вказані правочини оспорити або схвалити факти їх укладення своїм представником, оскільки фізично як особа старечого віку (82 роки) не міг і не встиг це усвідомити та зробити. Даний факт підтверджується записом в довіреності, де вказано, що довіреність була підписана спадкодавцем на дому через похилий його вік. З огляду на викладене просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 25 квітня 2024 року земельної ділянки площею 0,0640 га, кадастровий номер: 1221481500:01:025:0312 за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д., реєстровий №1257, укладений між [PERSON] , що діяв в інтересах [PERSON] , та [PERSON] та припинити речові права [PERSON] на вказаний об?єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2923179612214) та визнати недійсним земельної ділянки договір купівлі-продажу від 18 квітня 2024 року площею 0,0800 га, кадастровий номер: 1221481500:01:025:0308 за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д., реєстровий №1175, укладений між [PERSON] , що діяв в інтересах [PERSON] , та [PERSON] та припинити речові права [PERSON] на вказаний об?єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2919935412214).. Представник відповідача [PERSON] адвокат Ващенко В.С. надав до суду відзив, в якому заперечував проти позовних вимог, вказував, що позивачем фактично не доведено, яким саме чином порушено його право. Спадкодавець не складав жодного заповіту за своє життя на користь Позивача, не робив письмових заяв або публічних обіцянок подарувати позивачу належне йому на праві приватної власності майно, в тому числі і те що зазначено в Довіреності. Сам позивач стверджує, що не спілкувався взагалі останні роки життя з спадкодавцем, не знав навіть про наявне у спадкодавця майно, про що сам зазначає у своєму позові. Про наявність майна позивач дізнався під час спілкування з нотаріусом при відкритті спадкової справи. Така необізнаність про справи батька може свідчити тільки про відсутність близьких відносин, що в свою чергу пояснює чому спадкоємець за життя не склав заповіт, не допускав позивача до управління його приватною власністю та вирішив реалізувати зазначене в довіреності майно на власний розсуд на користь третіх осіб. Також зазначав, що щодо того, що спадкодавець вів закритий спосіб життя, не надано жодного доказу як і стосовно того, що він не розумів своїх дій під час укладання одностороннього правочину, а саме довіреності. Позивачем не надано розрахунку та підтвердження наявності такої шкоди, і знов таки проігноровано можливість відповідача 1 безоплатно передати на користь відповідача 2 майно за довіреністю, що в свою чергу виключає будь який фінансовий зиск на користь спадкодавця за його власним бажанням. Вказував, що правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. А з огляду на викладені повноваження в довіреності виданій спадкоємцем, відповідач 1 мав конкретні повноваження або подарувати або продати за ціною визначеною на власний розсуд майно на користь тільки відповідача 2. Жодної шкоди інтересам довірителя нанесено не було, тому що довіреність виконана у строки та у один з способів визначених спадкодавцем. Просив відмовити у задоволені позовних вимог. Представник позивача адвокат Патика А.В. подав до суду відповідь на відзив, в якій вказував, що представник Відповідача2 вірно вказав, що відповідно до довіреності [PERSON] мав право продати або подарувати все вказане у довіреності майно виключно своїй дружині [PERSON] , але насправді, дві інші земельні ділянки вказані у довіреності були продані іншій особі, а незавершений будівництвом житловий будинок, який вказаний був також у довіреності і стояв на земельних ділянках набутих у власність сім`єю [PERSON] , після смерті [PERSON] сім`єю [PERSON] просто зруйновано, про що було подано до поліції відповідну заяву про злочин.Зазначав, що дійсно [PERSON] мав право подарувати все майно своїй дружині, і тоді б це майно було виключно особистою її власністю, але [PERSON] цього не зробив, адже він вирішив набути самому право власності на дане майно. Наголошував, що [PERSON] вчиняючи по довіреності правочин зі своєю дружиною [PERSON] діяв виключно у своїй інтересах, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Третя особа [PERSON] подала до суду письмові пояснення, в яких позовні вимоги підтримувала, зазначала, що весною 2024 року до її чоловіка декілька разів приходив [PERSON] , який є сусідом по дачі в садовому товаристві «Майорка» і про щось розмовляв, одного дня в квартиру прийшов [PERSON] з якоюсь жінкою, яка згодом вияснилося була нотаріусом. Того ж дня, її покійний чоловік позвав її і попросив підписати якийсь папір. Згодом він сказав, що домовився з [PERSON] , що той продасть нашу дачу і що нібито є реальні покупці, які заплатять добру ціну, з якої [PERSON] забере борг по внескам в товариство, а різницю віддасть їм. Після смерті чоловіка вони разом з донькою звернулися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. В нотаріуса повідомили, що за даними реєстрів наші земельні ділянки в садовому товаристві «Майорка» продані іншим особам, а власником двох земельних ділянок є їх сусідка [PERSON] , яка є дружиною [PERSON] та бухгалтером садового товариства. Зазначила, що усі розповіді сусіда по дачі [PERSON] її чоловіку про продаж реальним покупцям дачі, виявилися банальною брехнею та обманом з метою заволодіння нею. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, надав пояснення щодо позову. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Зайцева О.О. у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, просила відмовити уповному обсязі, надала пояснення. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Ващенко В.С. у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, просив відмовити уповному обсязі, надав пояснення. Третя особа у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, на адресу суду надійшли письмові пояснення від третьої особи [PERSON] . Заслухавши учасників судового провадження, вивчивши матеріали справи, суд вбачає позов обґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11.01.1979 року, актовий запис №87. Батьками записані [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 20.11.1999 року, [PERSON] та [PERSON] одружились 20.11.1999 року, актовий запис №530. Прізвища чоловіка та дружини після одруження [PERSON] та [PERSON] відповідно. Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 21.01.2002 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 21.01.2002 року, актовий запис №13. Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 16.06.2017 року, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 16.06.2017 року, актовий запис №515. Прізвища чоловіка та дружини після державної реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] відповідно. [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі №72921310 наданим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А.Спадкова справа була зареєстрована за заявою доньки спадкодавця - [PERSON] . Відповідно до довіреності від 11.04.2024 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д., реєстровий №1081, вбачається, що згідно умов даної довіреності Макотер Олександр Петрович уповноважив [PERSON] розпоряджатися (продати, або подарувати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ), на умовах, та за ціну на власний розсуд представника належним мені майном - незавершеним будівництвом садовий будинок за адресою: [ADDRESS] та земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельною ділянкою площею 0,0370 га, кадастровий номер: 1221481500:01:026:0075 за адресою: [ADDRESS] (сто шістнадцять дріб один); земельною ділянкою площею 0,0800 га, кадастровий номер: 1221481500:01:025:0308 за адресою: [ADDRESS] ; земельною ділянкою площею 0,0400 га, кадастровий номер: 1221481500:01:026:0076 за адресою: [ADDRESS] . Також судом встановлено, що на підставі вищевказаної довіреності від 11.04.2024 року було посвідчено договори купівлі продажу земельних ділянок, а саме: -18 квітня 2024 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д. було посвідчено договір купівлі продажу земельної ділянки, реєстровий №1175, відповідно до якого [PERSON] (далі Представник «Продавця»), діючи як представник та в інтересах [PERSON] (далі «Продавець»), продав [PERSON] (далі «Покупець») земельну ділянку площею 0,0800 га, кадастровий номер: 1221481500:01:025:0308 за адресою: [ADDRESS] ; - 25 квітня 2024 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д. було посвідчено договір купівлі продажу земельної ділянки, реєстровий №1257, відповідно до якого [PERSON] (далі Представник «Продавця»), діючи як представник та в інтересах [PERSON] (далі «Продавець»), продав [PERSON] (далі «Покупець») земельну ділянку площею 0,0640 га, кадастровий номер: 1221481500:01:025:0312 за адресою: [ADDRESS] . Пунктами 12 спірних договорів вказано, що представник продавця довів до відома покупця, а покупець взяв до уваги той факт, що грошові кошти, які одержує Покупець за продаж нерухомого майна є спільною сумісною власністю подружжя, у зв?язку з цим другим з подружжя, дружиною продавця [PERSON] надана згода на продаж нерухомого майна (підпис засвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д. 11 квітня 2024 року за реєстром №1080); цей договір укладається в інтересах сім?ї і має правові наслідки для кожного з подружжя. Пунктами 13 спірних договорів вказано, що покупець довела до відома представника Продавця, а представник Продавця взяв до уваги той факт, що грошові кошти, які Покупець витрачає на придбання нерухомого майна є спільною сумісною власністю подружжя, у зв?язку з цим другим з подружжя, чоловіком Покупця - [PERSON] , надана згода на придбання нерухомого майна, підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д. 18 квітня 2024 року за реєстром №1174; цей договір укладається в інтересах сім?ї і має правові наслідки для кожного з подружжя. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Ващенко В.С. було подано до суду доказ у вигляді копії шлюбного договору від 02.12.2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, Райською Т.М., реєстровий №4504. П. 2.1. договору встановлено, що правовий режим приватної власності на майно, набуте за час шлюбу, починаючи з дати реєстрації шлюбу: з 27.12.2019 року: 2.1.1. Все майно придбане та/або набуте Чоловіком або Дружиною після реєстрації шлюбу, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно було придбане (набуте, зареєстроване). П. 2.1.2. Все майно, яке буде придбане та/або набуте Чоловіком або Дружиною після укладення даного договору, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно було придбане (набуте, зареєстроване). Проте суд не може взяти до уваги наданий доказ, оскільки шлюбний договір було укладено 02.12.2024 року, тобто після подання позовної заяви та виникнення спору щодо дійсності укладених правочинів. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України. Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє. Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Відповідно до статті 240 ЦК України представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов`язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Відповідно до статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України). Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що договір доручення може посвідчуватися довіреністю та є різновидом представництва інтересів особи-довірителя, що виникає на підставі договору. Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Водночас словосполучення «у своїх інтересах» потрібно розуміти так, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або у інший спосіб на шкоду інтересам довірителя, зокрема на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі №727/3501/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі № 910/12791/19, від 19 травня 2021 року у справі № 642/7417/18, від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50762/18-ц, від 01 лютого 2023 року у справі № 569/19674/19. Отже, якщо представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним (частина перша статті 232 ЦК України). Законом не встановлено виключного переліку обставин, які свідчать про недобросовісність дій. Проте, з огляду на загальні засади здійснення цивільних прав (стаття 12 ЦК України), висновок про добросовісність поведінки особи залежить від того, чи відповідало укладення договору її внутрішній волі, чи бажала ця особа реального настання правових наслідків, що обумовлені договором, і чи настали такі наслідки насправді. Кваліфікація правочину, вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює доведення та встановлення судом таких умов: від імені однієї із сторін правочину виступав представник; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; наявність умислу в діях представника щодо зловмисної домовленості; настання несприятливих наслідків для особи, яку представляють; наявність причинного зв`язку між зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений із метою завдання шкоди довірителю. Під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23 вересня 2020 у справі № 544/35/18, від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 554/10202/13-ц, від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17, в ухвалі Верховного Суду України від 28 травня 2009 року по справі № 6-6639вов09. У силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Враховуючи подані докази, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] , будучи представником [PERSON] , під час вчинення спірних правочинів діяв в межах виданої йому довіреності, оскільки у довіреності були чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному, а саме [PERSON] уповноважив [PERSON] розпоряджатися (продати, або подарувати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) на умовах, та за ціну на власний розсуд представника належним мені майном - незавершеним будівництвом садовий будинок за адресою: [ADDRESS] та земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельною ділянкою площею 0,0370 га, кадастровий номер: 1221481500:01:026:0075 за адресою: [ADDRESS] (сто шістнадцять дріб один); земельною ділянкою площею 0,0800 га, кадастровий номер: 1221481500:01:025:0308 за адресою: [ADDRESS] ; земельною ділянкою площею 0,0400 га, кадастровий номер: 1221481500:01:026:0076 за адресою: [ADDRESS] . В свою чергу, [PERSON] , будучи представником [PERSON] вчинив чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному, а саме на підставі договорів купівлі-продажу від 18 квітня 2024 року та від 25 квітня 2024 року, продав земельну ділянку площею 0,0800 га, кадастровий номер: 1221481500:01:025:0308 за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,0640 га, кадастровий номер: 1221481500:01:025:0312 за адресою: [ADDRESS] , визначеній у довіреності особі [PERSON] . Суд враховує, що відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом цієї норми право на майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Статтею 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути: будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту; заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, стаття 60 СК України встановлює презумпцію спільності майна подружжя, за якої частини чоловіка та дружини є рівними. Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та Верховний Суд у постановах від 06 лютого 2019 року у справі № 154/3223/15, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Таким чином, хоча [PERSON] і вчинив правочин на користь своєї дружини, тобто в інтересах сім`ї, проте як зазначалось вище, [PERSON] , будучи представником [PERSON] , під час вчинення спірних правочинів діяв в межах виданої йому довіреності, оскільки у довіреності були чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Тому позивачем не доведено факт того, що договори купівлі-продажу були укладені внаслідок зловмисної домовленості Відповідачів та в своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. Таким чином, нотаріальне посвідчення 18 квітня 2024 року та від 25 квітня 2024 року між [PERSON] , в особі його представника [PERSON] та [PERSON] договорів купівлі-продажу земельних ділянок, було здійснено відповідно до вимог Цивільного кодексу України, Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року. При вирішенні спору суд враховує також, що під час нотаріального посвідчення довіреності, а також договорів купівлі-продажу нотаріусом було перевірено на відповідність чинному законодавству вчинюваних сторонами правочинів та встановлено дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, встановлена дійсна реальна вартість відчужуваного нерухомого майна. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 80, 81 ЦПК України). За таких обставин, оскільки матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] , будучи представником [PERSON] , під час вчинення спірних правочинів діяв в межах виданої йому довіреності, оскільки у довіреності були чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному, та не підтверджено, що мала місце зловмисна домовленість довіреної особи [PERSON] - [PERSON] та його дружини [PERSON] , суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу, укладених між [PERSON] та [PERSON] , в інтересах якого діяв [PERSON] . Враховуючи викладене, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed