Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

04.11.2025 року до Комунарського районного суду м.Запоріжжя надійшов позов АТ «Перший Український Міжнародний Банк» (далі АТ «ПУМБ») до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором за №2001100704401, який було укладено 11.08.2018 року. Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 03.06.2025 складає 34106.49 (тридцять чотири тисячі сто шість гривень 49 копійок) грн., з яких: - 20759.51 грн. заборгованість за кредитом; - 13346.98 грн. заборгованість процентами; - 0 грн. заборгованість за комісією. Окрім суми основного боргу, Позивач просить стягнути з Відповідача судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. 06.11.2025 року провадження по справі відкрито, постановлено справу розглядати у спрощеному провадженні з повідомлення (викликом) сторін. 28 січня 2026 року через канцелярію суду від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позову в повному обсязі. Крім цього відповідач просить суд стягнути з нього 50% судового збору оскільки останній визнає позов та розстрочити йому виконання рішення суду на 12 місяців рівними частинами. Представник позивача АТ «ПУМБ» в судове засідання не з`явився, при цьому в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач на підставі своєї заяви просив розглядати справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено та не спростовується сторонами, що 11.08.2018 року відповідач [PERSON] підписав заяву №2001100704401 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Відповідно до цієї заяви [PERSON] просить відкрити банківський рахунок та видати кредитну картку та встановити кредитний ліміт в сумі 1000 грн. Реальна процентна ставка складає 57,83%. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача 1249,59 грн. розрахунок здійснено за умовами виникнення заборгованості у розмірі 1000 грн. та наступними погашеннями зі строком 12 місяців рівними платежами. Згідно паспорту споживчого кредиту, підписаного 11.08.2018 року відповідачем, річна процентна ставка також складає 57,83%. Процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту 62% річних. Згідно довідки про збільшення кредитного ліміту по договору №2001100704401 11.08.2018 був встановлений кредитний ліміт в сумі 1000 грн.; 25.10.2018 був збільшений кредитний ліміт до 5000 грн.; 04.04.2019 був збільшений кредитний ліміт до 8200 грн., в період час з 13.08.2019 року по 18.02.2021 року кредитний ліміт було збільшено до 20800грн., а 27.02.2022 року та 16.03.2022 року зменшено до 20771 грн. З виписки по особовому рахунку на ім`я [PERSON] судом встановлено, що відповідач користувався кредитними коштами, також неодноразово поповнював рахунок. Суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт укладання кредитного договору №2001100704401 від 11.08.2018. Станом на 03.06.2025 року заборгованість відповідача перед позивачем складає 34106.49 (тридцять чотири тисячі сто шість гривень 49 копійок) грн., з яких: - 20759.51 грн. заборгованість за кредитом; - 13346.98 грн. заборгованість процентами; - 0 грн. заборгованість за комісією. [PERSON] не заперечує щодо розрахунків позивача. Суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки вважає їх обґрунтованими і доведеними. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частини перша та друга статті 14 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 627Цивільного кодексу Українипередбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексусторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. На підставі ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу Українипозичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 статті 1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу Українизобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та його вимог. Згідно зі ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу Українипорушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. З наданих позивачем доказів вбачається, що банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу у користування кредитні кошти. Водночас відповідач свої зобов`язання за договором виконав не належним чином, тіло кредиту сплатила не у повному обсязі, у зв`язку з чим станом на 03.06.2025 року має перед банком заборгованість у розмірі 34106.49 грн. Згідно статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд погоджується з наданим позивачем та дослідженим у судовому засіданні розрахунком заборгованості, оскільки він є обґрунтованим, його розмір підтверджений належними та допустимими доказами, відповідачем не спростований, а навпаки визнаний у повному обсязі. Відповідно до ч.1, 4 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяв. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позовної заяви сплачений судовий збір в сумі 2422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №735 від 16.10.2025 року. Відповідно до вимог ч.1 ст.142 ЦПК України та ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку із викладеним, враховуючи, що відповідач визнав позовні вимоги повністю, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету суму сплаченого судового збору в розмірі 1211,20 грн (50% від загального розміру судового збору) та стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 1211,20 грн., (50% від загального розміру судового збору). Щодо вирішення клопотання відповідача про розстрочку виконання рішення суду, суд приходить до наступного. Суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, про що зазначає в резолютивній частині рішенні (пункт 2 частини сьомої статті 265, частина перша статті 267 ЦПК України). Стаття 265 ЦПК України не містить окремо визначені підстави для розстрочення виконання рішення суду, тому застосовуються положення статті 435 цього Кодексу. Так, підставою для розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (частина третя та четверта статті 435 ЦПК України). Розстрочка виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення (частина п`ята статті 435 ЦПК України). Беручи до уваги соціальний аспект та ті, виклики, що постали перед українським суспільством внаслідок повномасштабного вторгнення російської федерації, що призвело до значного погіршення матеріального становища більшості громадян, у тому числі й відповідача, вирішив розстрочити виконання судового рішення за клопотанням відповідача на максимально можливий строк. Розстрочка виконання рішення стане стимулом для добровільного виконання боржником своїх зобов`язань та забезпечить задоволення вимог кредитора, що відповідає завданню цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими міркуваннями. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Враховуючи клопотання відповідача, який навів обставини які ускладнюють виконання рішення, та його бажання добровільно сплатити заборгованість, суд приходить до висновку, що необхідно клопотання задовольнити та розстрочити виконання судового рішення шляхом сплати заборгованості рівними частинами протягом 12 місяців, тобто по 2 842 грн. 21 коп. щомісяця, починаючи з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

Outcome: approved