Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

09.06.2025 позивач звернувся до суду із вказаним позовом, за змістом якого просить зняти арешт, накладений на все нерухоме майно [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , зареєстрований на підставі постанови N59513327 від 13.10.2020, виданої Шевченківським відділом ДВС у м. Запоріжжі, правонаступником якого є Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), а також зобов?язати Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити дії реєстрації припинення обтяження майна [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , реєстраційний номер обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №38647564. За змістом позовної заяви позивач [PERSON] прийняв спадщину після померлого [INFO] батька [PERSON] . Під час звернення до нотаріуса з метою оформлення спадщини встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру РПНМ наявний арешт нерухомого майна, яке належало покійному батьку позивача [PERSON] , зареєстрований на підставі постанови N59513327 від 13.10.2020, виданої Шевченківським відділом ДВС у м. Запоріжжі. Зважаючи на це, приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Чепкова О.В., постановою «Про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом» від 28.04.2025 відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Вказане виконавче провадження, під час якого накладено арешт на майно спадкодавця здійснювалось щодо стягнення аліментів на утримання Позивача, стягувач [PERSON] . У знятті арешту на підставі заяви адвоката Литвинця Ю.В. відповідно до листа Центрального відділу ДВС у м. Запоріжжі від 12.05.2025 N58294/10 відмовлено, крім того, стало відомо про те, що виконавче провадження закрито. В якості підстави для відмови у зняті арешту відповідач навів посилання на приписи статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.10, 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Враховуючи наведене, реалізація прав позивача щодо спадкового майна квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] унеможливлена, поряд з цим відмова відповідача є протиправною із врахуванням норм ст.18, 50 Закону України Про виконавче провадження, ст. 10 України «Про державну реєстрацію речових прав на рухоме майно та їх обтяжень». Наразі підстави для збереження чинності арешту майна боржника, передбачені ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», як стверджує позивач, відсутні. Виходячи з вищевикладеного, наявність арешту (обтяження), накладеного на майно позивача, власником якого він є з моменту відкриття спадщини після смерті батька, порушує його право власності, внаслідок чого [PERSON] . Відповідно, позивач позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Враховуючи вичерпання позасудових засобів врегулювання спору, наводячи посилання на приписи ст. 3-6, 12, 15, 16 ЦК України, позивач просить задовольнити позовні вимоги у визначений спосіб. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Приходько В.А. від 11.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі. Розгляд справи постановлено провести за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 27.06.2025 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. На підставі розпорядження керівника апарату суду від 25.08.2025 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, відповідно до п. 2.3.43, 2.3.44 Положення про автоматизовану систему документообігу суду проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, замінено головуючого суддю Приходько В.А. та матеріали цивільної справи передано 26.08.2025 визначеному головуючому судді Вайнраух Л.А. на підставі протокола повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2025. Ухвалою судді Вайнраух Л.А. від 22.09.2025 постановлено прийняти цивільну справу до свого провадження, визначено дату, час і місце проведення судового засідання. Представник позивача адвокат Литвинець Ю.В. в судовому засіданні 14.01.2026 підтвердив заявлені позовні вимоги, просив задовольнити позов у визначений стороною позивача спосіб. Також представник позивача підтримав подані додаткові пояснення, скеровані 03.11.2025 за допомогою системи «Електронний суд». Представник відповідача під час судових засідань присутній не був, у справі міститься клопотання за вх.№ від 20.10.2025 за підписом старшого державного виконавця В.Бурцевої, що діє на підставі довіреності, про розгляд справи за відсутності представника відділу. В судовому засіданні 14.01.2026 судом оголошено перерву перед дослідженням письмових доказів, що видно з протокола судового засідання. Судом постановлено продовжити розгляд справи у визначеному порядку за відсутності сторін, третьої особи, яка належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, та їх представників. Під час розгляду справи представник позивача не висловив заперечень проти продовження розгляду справи за його відсутності, а також за відсутності позивача. Інших процесуальних дій у справі судом вчинено не було за відсутності відповідних клопотань, зустрічного позову у справі не подано. Підстав для відкладення розгляду справи та оголошення перерви судом відповідно до положень ст.223, 240 ЦПК України не встановлено. Ч.4 ст.223 ЦПК України передбачено, що, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі встановлених обставин та у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку сторони позивача, з`ясовану у раніше проведеному судовому засіданні, відсутність заперечень сторони позивача та третьої особи, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалив вирішувати справу на підставі наявних у ній доказів, а саме постановив ухвалу згідно з ч.1 ст. 281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку, що видно з протокола судового засідання. Розглянувши позовну заяву, вислухавши протягом розгляду справи пояснення представника позивача, дослідивши наявні письмові докази у справі, суд встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами, та дійшов висновку про те, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 27.04.2006, батьками позивача [PERSON] є [PERSON] , [PERSON] Згідно з засвідченою копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у мЗапоріжжі Південного міжрегіонального управління МЮ (м.Одеса) від 26.03.2024, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , актовий запис №917 від 26.03.2024. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на нерухоме майно частку квартири, р.№ [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] . Право на частку у спільній сумісній власності спадкодавця на вказаний об?єкт нерухомості відповідно до свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого 15.12.2016 районною адміністрацією ЗМР по Шевченківському району, підтверджено інформаційною довідкою №412542657 від 11.02.2025. Співвласниками об?єкта нерухомості також є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Дата прийняття рішення про державну реєстрацію 30.01.2017. Разом з цим, за даними відповіді на електронний запит головуючого судді №1914884 від 21.10.2025, вказаний об?єкт нерухомості належить вищевказаним особам на праві спільної часткової власності, повна адреса: [ADDRESS] . Крім того, 13.10.2020 за №38647564 на даний об?єкт нерухомості зареєстровано обтяження Шевченківським ВДВС у м.Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м.Дніпро) (державний реєстратор Світла Л.В.) на підставі постанови про арешт майна боржника у виконавчому провадженні 59513327 від 13.10.2020, підстава внесення запису рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54563844 від 13.10.2020, вид обтяження арешт нерухомого майна, особа, майно якої обтяжується [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , обтяжувач - Шевченківський ВДВС у м.Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м.Дніпро), опис предмета обтяження- все нерухоме майно. Наявність вказаного вище обтяження також підтверджується за даними відповіді на електронний запит головуючого судді №2239226 від 14.01.2026. Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №76905186 від 09.05.2024, виданого приватним нотаріусом ЗМНО Чепковою О.В., після смерті [PERSON] 09.05.2024 заведено спадкову справу №41/2024, номер у спадковому реєстрі №72414973, прийняв спадщину син спадкодавця [PERSON] . Згідно з постановою приватного нотаріуса Чепкової О.В. від 28.04.2025 у видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] , від імені якого діє [PERSON] , відмовлено із посиланням на приписи 49, 68 Закону України „Про нотаріат", а також п.4.17 гл.10 Порядку вчинення нотаріальних дій, згідно з яким якщо на спадкове накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спад затримується до зняття арешту. Згідно з постановою про закінчення виконавчого провадження ВП №59513327 від 21.02.2025, винесеною державним виконавцем Центрального ВДВС у м.Запоріжжя Південного міжрегіонального управління МЮ (м.Одеса) Бурцевою В., при примусовому виконанні судового наказу, виданого Орджонікідзевським р/c №335/7749/18 від 16.10.2018, про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] (позивача), відповідно до п.3 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки боржник помер, виконавче провадження закрито, постановлено припинити чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Втім, відомості про зняття обтяження до відповідного реєстру не внесені, як це знайшло своє підтвердження під час розгляду справи та стало підставою для звернення до суду сторони позивача. Також судом встановлено, що на адвокатський запит адвоката Литвинця Ю.В. Центральний відділ ДВС у м.Запоріжжі Південного міжрегіонального управління МЮ (м.Одеса) (наразі - Центральний відділ державної виконавчої служби у м.Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України), за вих. від 12.05.2025 N58294/10 повідомив, що згідно з перевіркою даних Автоматизованої системи виконавчого провадження на примусовому виконанні відділу перебувало виконавче провадження N59513327 з примусового виконання судового наказу N335/7749/18, виданого 16.10.2018 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , на користь [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 05.07.2018 і до досягнення дитиною повноліття. Державним виконавцем Світлою Л.В. 11.07.2019 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та направлено сторонам виконавчого провадження. Державним виконавцем Світлою Л.В. 13.10.2020 винесено постанову про арешт коштів боржника та направлено сторонам виконавчого провадження. 3 метою забезпечення примусового виконання рішення 13.10.2020 державним виконавцем винесено постанови про арешт рухомого та нерухомого майна божника, внесено обтяження у відповідні реєстри. Крім того, державним виконавцем Бурцевою В.В. 21.02.2025 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Наводячи підстави для зняття арешту з майна із посиланням на приписи Закону України «Про виконавче провадження», зауважуючи, що в інших випадках арешт може бути знятий відповідно до рішення суду, за відсутності підстав для задоволення заяви, уповноваженою особою відділу начальником О.Пенязєвим у знятті арешту з майна [PERSON] відмовлено. Крім того, у відповіді повідомлено, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний виконавець є державним реєстратором лише у разі накладання або зняття арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону. Разом з цим, факт накладення вказаного вище обтяження саме під час виконавчого провадження стороною відповідача визнається. Задовольняючи позов частково, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Ч.1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною першою статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За приписами ст.317-319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Згідно з ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, а ч.3 ст.1296 ЦК України передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже, у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Так, вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві на спадщину на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України є обов`язковою для суду. За приписами ч.1,2 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Відповідно до ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності". У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч.5 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження"). На даний час позивач, який прийняв спадщину, через наявність арешту на спадкове майно, позбавлений права розпорядження часткою квартири. Таким чином, застосоване обтяження порушує право спадкоємця, - позивача у справі, адже відчуження майна, на яке накладено арешт, не є можливим. У матеріалах справи відсутні докази того, що на даний час існує потреба у збереженні подальшого арешту (обтяження) вищезазначеного майна (об?єкта нерухомості). Виконавче провадження, боржником у якому був [PERSON] , завершено, а, враховуючи смерть боржника, продовження виконавчого провадження неможливе. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду від 24.05.2021 у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) викладено висновок про те, що відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень. Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду. Відповідно до частини першої статті 59 Закону № 1404-VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України "Про виконавче провадження". У постанові Верховний Суд у справі №463/3251/22 (провадження № 61-13094св22) від 03.05.2023 зазначив: установивши, що заявник як спадкоємець після смерті свого батька не був залучений стороною виконавчого провадження, в межах якого був накладений арешт на майно останнього, відповідно, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що спадкоємець не є суб`єктом права на подачу такої скарги в порядку ст. 447 ЦПК України, тобто не може звертатись зі скаргою на дії державного виконавця в межах виконавчого провадження, яке завершене. Законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту порушеного права спадкоємця, яке може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту. Враховуючи, що арешт на майно накладено задля забезпечення виконання рішення суду, разом з цим, позивач не є стороною виконавчого провадження, застосування положень ст.447 ЦПК України не є можливим. Відповідно, спосіб судового захисту шляхом звернення до суду із позовом в порядку загального позовного провадження є належним. При цьому, відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19)). В даному випадку, враховуючи обставини справи, суд вважає належним суб?єктний склад, визначений стороною позивача, оскільки його права та інтереси порушені саме з боку відділу державної виконавчої служби. Випадку виконавче провадження завершено, відтак, пред`явлення позову до особи, в інтересах якої накладено арешт, не вбачається можливим. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави--учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 вказаного вище міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. За змістом ст. 89, 213 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За нормою ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з викладеного вище, на час звернення з позовом до суду за наявності арешту (обтяження), накладеного на вказане нерухоме майно, порушується право позивача на реалізацію його майнових прав, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі розпоряджатися майном. Відповідно, підстав для збереження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає саме судовому захисту у заявлений ним спосіб - шляхом зняття арешту з майна, тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Разом з цим, стосовно позовної вимоги про зобов?язання відповідача вчинити дії з реєстрації припинення обтяження майна [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , реєстраційний номер обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №38647564, судом встановлено підстави для відмови у задоволенні позову в цій частині, ваховуючи таке. Дійсно, як передбачено п. 3 ч.1 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором є: державний, приватний виконавець - у разі накладення/зняття таким виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону. Відповідно до п.п.1, 5 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших осіб, яких законом уповноважено накладати відповідну заборону (обмеження), або такі, що виникли з правочину. Згідно з ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Ст.181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Ч.1 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Крім того, відповідно до ст.26 вказаного нормативно-правового акта врегульовано внесення відомостей до Державного реєстру прав. Так, за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними (ч.1,3 ст.26 Закону). Відповідно до ч.2 ст.27 Закону державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: 1) судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили, у тому числі постанови господарського суду у справі про банкрутство (неплатоспроможність) про визнання боржника банкрутом - щодо припинення всіх обтяжень прав на майно боржника (крім тих, які застосовано у кримінальному провадженні). Враховучи наведене, суд дійшов висновку про те, що судове рішення про зняття арешту з майна є достатньою підставою для державної реєстрації припинення обтяження, втручання в дискреційні повноваження державного реєстратора не є припустимим. Зазначене зумовлює ухвалення рішення суду про відмову у задоволенні позовної вимоги про зобов?язання відповідача здійснити дії з реєстрації припинення обтяження. Як врегульовано ч.8 ст.6 Закону України «Про судовий збір» розподіл судового збору між сторонами здійснюється відповідно до процесуального законодавства. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведені процесуальні норми, рішення суду про часткове задоволення позову, в межах якого заявлено дві вимоги немайнового характеру, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового стягнення на користь позивача з відповідача судового збору, а саме у сумі 1 211,20 гривень (за подання позовної заяви до суду), інша частина судового збору залишається за позивачем.

Outcome: partial