Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

[PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернулася до суду з даним позовом, в якому просить визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на земельні ділянки загальною площею 0,12 га, з них 0,10 га для обслуговування житлового будинку, 0,02 га для ведення підсобного господарства, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та належали її бабі [PERSON] (далі спадкодавець, [PERSON] ), яка померла [INFO] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є спадкоємцем за заповітом після смерті своєї баби [PERSON] , але Борзнянська державна нотаріальна контора листом від 19.09.2026 відмовила їй у оформленні зазначеного спадкового нерухомого майна з причин відсутності правоустановлюючого документа на вказану земельну ділянку. Позивач у судове засідання не з`явилася, звернувшись до суду із заявою, в якій повідомила, що прийняти участь у судовому засіданні не може, просить долучити до матеріалів справи витяг зі Спадкового реєстру. Додатково повідомила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідач Борзнянська міська рада Ніжинського району Чернігівської області була належним чином та своєчасно повідомлена про дату, час і місце розгляду справи засобами електронного зв`язку (ч. 6 ст. 128 ЦПК України), що підтверджується довідкою про доставку судових документів на офіційну адресу електронної пошти, але своїм правом на участь не скористалась, повноважного представника не направила, відзиву на позов не надала, у раніше наданій заяві від 29.12.2025 просить розглядати справу без участі представника відповідача та прийняти рішення на розсуд суду. Ухвалою суду від 24.11.2025 дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження. 23.12.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. 21.01.2026 суд перейшов у стадію ухвалення судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що [INFO] померла баба позивача [PERSON] (а.с. 9). [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею на день смерті були зареєстровані також онука [PERSON] (позивач) та правнука [PERSON] (а.с. 10). За життя 21.07.2009 [PERSON] склала заповіт, в якому все своє майно заповіла [PERSON] (позивачу) (а.с.5). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка площею 0,12 га за вищевказаною адресою. Правовстановлюючі документи на вказану земельну ділянку були втрачені спадкодавцем за життя. Листом-відповіддю Борзнянської державної нотаріальної контори № 730/02-31 від 19.09.2025 повідомлено позивача, що отримання нею свідоцтв про право на спадщину після померлої [INFO] [PERSON] , яка складається із земельних ділянок, можливе лише у разі надання нею правовстановлюючих документів. У разі неможливості надати документи на право власності на вищевказані земельні ділянки рекомендовано звернутися до суду (а.с. 12). Однак, у цій справі судом встановлено, що спадкова справа щодо майна [PERSON] органами нотаріату не заводилась взагалі, оскільки ніхто зі спадкоємців з заявами про прийняття чи відмову від спадщини у межах визначеного ч. 1 ст. 1270 ЦК України шестимісячного строку не звертався. Так, згідно витягу зі Спадкового реєстру спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , не заводилась (а.с. 23). Згідно відповіді Борзнянської державної нотаріальної контори № 1081/01-16 від 26.11.2025 заяви про прийняття та про відмову від спадщини не подавалися (а.с. 20). Зазначені обставини підтверджуються копіями заповіту, свідоцтва про смерть, Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЧН № 048355 від 04.12.2000, оголошення про втрату державного акту в газеті «Ніжинський вісник» № 28 від 26.12.2024, довідок ГУ ДГК у Чернігівській області № Д-1823/0-1953/6-24 від 05.12.2024, витягами із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 26.09.2025, зі Спадкового реєстру № 83316440 від 19.11.2025, довідками виконавчого комітету Борзнянської міської ради Чернігівської області № 263 від 02.02.2023, Борзнянської державної нотаріальної контори № 730/02-31 від 19.09.2025, № 1081/01-16 від 26.11.2025. Обмірковуючи виниклу у справі ситуацію, а також долучені до позовної заяви докази, суд виходить з такого. У цій справі, як на доказ того, що [PERSON] фактично прийняла спадщину, долучено довідку від 02.02.2023 про те, що на день смерті [PERSON] за адресою її проживання також були зареєстровані онука [PERSON] (позивач) та правнука [PERSON] (а.с. 10). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом положень ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч.1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Приписами ч. 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1221 ЦК України визначено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу), а місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Аналогічні положення містяться й у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування». За змістом положень ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Згідно з ч. 1 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом (ч. 1). Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Отже, системний аналіз вищезазначених норм законодавства вказує на те, що право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, тоді як сама по собі державна реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може беззаперечно свідчити відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини. Наведений висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 19 травня 2021 по справі № 937/10434/19-ц за схожих обставин. За змістом положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, у цій справі відсутні беззаперечні докази того, що [PERSON] на день смерті [PERSON] проживала з нею за однією адресою, а тому її посилання на ч. 3 ст. 1268 ЦК України як підставу своєчасного прийняття спадщини суд оцінює критично. Крім того, у цій справі суд додатково звертає увагу на таке. Як убачається з матеріалів справи, позивач саме усно звернулася до нотаріуса, а тому неможливо об`єктивно та чітко встановити суть питання, яке було поставлено перед нотаріусом, адже за відсутності письмового звернення все інше буде припущенням. Дійсно, норми Закону України «Про нотаріат» визначають, що нотаріус має право і зобов`язаний надавати роз`яснення норм законодавства, але виключно в межах, необхідних для вчинення нотаріальних дій. Нотаріуси надають консультації правового характеру та роз`яснюють сторонам їхні права та обов`язки, щоб запобігти помилкам та захистити інтереси осіб (зокрема, ст. 4 Закону). Натомість, про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо (ст. 67 Закону). З відповіді нотаріуса, яка долучена позивачем, відомо, що порушене питання стосувалося лише отримання свідоцтва про право на спадщину, однак не ставилося питання про прийняття спадщини, оскільки нотаріус про таку відмову у своїй відповіді не згадує. Не виникає сумнівів, що нотаріус зобов`язаний зареєструвати/прийняти заяву про вступ у спадщину, незалежно від того, наявне садкове майно у померлого чи ні, оскільки законодавство не пов`язує подачу такої з заяви виключно з наявністю певного майна. З викладеного, а також з відповіді нотаріуса, можна припустити, що [PERSON] не зверталася до нотаріуса із заявою про вступ у спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст. 4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище. Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові ВП ВС від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 у справі № 916/1415/19. Згідно ч. 5 ст. 177 ЦК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких гуртуються позовні вимоги. У відповідності до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» (далі постанова ПВСУ № 7), за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду по захист своїх спадкових прав за правилами позовного провадження. Як убачається з матеріалів справи, позивач з метою вступу у спадщину до нотаріальних органів не звертався взагалі, а лише звернувся за усною консультацією з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину. Відмови нотаріуса матеріали справи не містять, що позбавляє суд можливості перевірити, чи взагалі дійсно були порушені/порушуються права заявника. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивач суду не надав. Відсутність відомостей, що позивач в установленому законом порядку подав нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину та що нотаріус відмовив йому у видачі указаного свідоцтва, є підставою для відмови у позові (постанова ВС від 16 січня 2019, справа №2-390/2006). Аналогічні висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 20 травня 2021 у справі № 339/369/18. У цій справі суд також ураховує висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 22 вересня 2021 у справі № 227/3750/19, де зазначено, що згідно із частинами 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти або не прийняти спадщину Як зазначено в ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку. У цій справі позивачем не доведено, які, чим саме та ким порушені його права. Не підтверджено позивачем й того, що дійсно існують певні перешкоди для реалізації ним особистих немайнових чи майнових прав, оскільки, за матеріалами справи, спадкова справа не заводилася взагалі та спору в цій частині немає. Фактично позивач намагається перекласти функції, встановлені законом для нотаріата, на суд, що є неприпустимим, оскільки алгоритми та механізми набуття спадщини чітко встановлені Законом, а судове рішення не може підміняти законодавство, яке чітко регламентує певні правовідносини. Судовому захисту підлягають лише порушені права, яких у даному випадку, судом не встановлено. Згідно зі ст. 49 Закону України «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження; про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову; що також узгоджується з положенням п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008р. (за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають; у матеріалах справи має бути обґрунтована постанова про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину). Правильність такої позиції підтверджена й листом ВССУ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», де суди орієнтують на те, що у справах про спадкування належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, судам необхідно звертати увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Вирішуючи питання про те, чи підлягають розгляду судом справи про право на спадкування без попереднього звернення особи до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину та відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, судам потрібно враховувати наступне. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» (далі - ППВСУ від 30 травня 2008 № 7). Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Таким чином, враховуючи викладені обставини, суд вважає, що [PERSON] обрано неналежний спосіб захисту свого права, у зв`язку з чим вимоги її позовної заяви не підлягають задоволенню в повному обсязі, як такі, що є передчасними, необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Зважаючи на повну відмову в задоволенні позовних вимог, відповідно до ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed