Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

У вересні 2025 року представник Виконавчого комітету Кропивницької міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Комунальний заклад «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Кіровоградської обласної ради про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів та накладення заборони на відчуження квартири, зазначивши на обґрунтування позовних вимог, що відповідач є матір`ю дитини [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька дитини записані відповідно до частини першої ст. 135 Сімейного кодексу України. До управління з питань захисту прав дітей надійшло усне повідомлення УПП в Кіровоградській області про те, що по [ADDRESS] зачиненою перебуває без нагляду дитина, яка просить про допомогу. Під час відвідування зазначеної адреси 09 вересня 2025 року представниками Управління, Кропивницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області, Кропивницького міського центру соціальних служб, встановлено, що умови для проживання дитини незадовільні, в помешканні брудно, відчувався сморід, продукти харчування та приготовлена їжа відсутні. Мати не працює, під час відвідування поводила себе неадекватно, агресивно, мала ознаки психічних та поведінкових розладів. Рівень безпеки дитини оцінено за ознакою «дуже небезпечно», що передбачає негайне відібрання дитини у матері. Дитина тимчасово влаштована до КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Кіровоградської обласної ради. Виконавчим комітетом Кропивницької міської ради прийнято рішення «Про негайне відібрання дитини». З огляду на викладене та з посиланням на ст.170, 180 СК України, позивач просив: відібрати дитину від матері, дитину передати на опікування органу опіки та піклування Кропивницької міської ради; стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), на утримання дитини, на користь тих осіб або установ, яким буде передана дитина, починаючи стягнення аліментів від дня пред`явлення позову до суду і до повноліття дитини, тобто до [INFO] ; накласти заборону на відчуження квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 03 листопада 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі з призначенням підготовчого судового засідання та викликом в судове засідання учасників справи. Надано учасникам справи строк для подання заяв по суті справи. 19 грудня 2025 року ухвалою суду підготовче провадження по даній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених в позові, просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду справи судом повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі, заяви, клопотання, а також відзив на позов відповідач не подавала, тим самим, судом відзначається, що відповідач не скористалася своїм правом на участь в судовому засіданні, надання суду пояснень та доказів на обґрунтування своєї позиції щодо заявлених позивачем позовних вимог. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, не суперечать законодавству, яке регулює сімейні правовідносини, а тому підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що дитина [PERSON] народилась [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 283 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Батьками дитини у свідоцтві про народження зазначені в графі батько « [PERSON] » та в графі мати « [PERSON] ». Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 0005370616 від 19 вересня 2025 року, до Державного реєстру актів цивільного стану громадян внесено реєстраційний запис, відомості про батька записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України (за вказівкою матері). При цьому, судом установлено, що державна реєстрація народження дитини проведена відповідно до ч.1 ст.135 СК України, за якою при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька записуються за її вказівкою. Відповідно до актів обстеження умов проживання працівником управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради, з метою обстеження умов проживання дитини проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , та під час обстеження встановлено, що умови для проживання дитини незадовільні, в помешканні брудно, відчувався сморід, продукти харчування та приготовлена їжа відсутні. Мати не працює, під час відвідування поводила себе неадекватно, агресивно, мала ознаки психічних та поведінкових розладів. В результаті встановленого вище рівень безпеки дитини оцінено за ознакою «дуже небезпечно», що передбачає негайне відібрання дитини у матері, в зв`язку з чим, дитина була тимчасово влаштована до КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Кіровоградської обласної ради. Виконавчим комітетом Кропивницької міської ради прийнято рішення «Про негайне відібрання дитини». Відповідно до ч.2-5 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (ч. 1 ст. 151 СК України). Згідно із ч.1 ст.152 СК України право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо, зокрема, вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Ухилення батька (матері) від виконання батьківських обов`язків має місце тоді, коли він (вона) не піклується про фізичний, і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батька (матері) свідомого нехтування ним (нею) своїми обов`язками. Відповідно ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Батьки, від яких відібрана дитина, не втрачають щодо неї прав та обов`язків, обумовлених походженням. Вони надалі залишаються носіями обов`язку щодо виховання дитини, мають право на особисте її виховання та спілкування з ними. Проте та обставина, що дитина передана іншій особі або навчальному закладу, означає, що саме їх напрямок та умови виховання одержали перевагу над тим, що здатні створити батьки, й з цим напрямком батьки повинні будуть узгоджувати свою поведінку. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Також судом відзначається, що права та інтереси малолітньої дитини, захищаються Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою ВР України № 789-ХХІІ від 27.02.1991 року, Європейською Конвенцією про здійснення прав дітей (Страсбург, 08.09.1995р), національним законодавством, в тому числі Сімейним Кодексом України. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року звернув особливу увагу на те, що застосовуючи такий захід, як відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, необхідно виходити з інтересів дитини й враховувати право на повагу до його сімейного життя, проголошене ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Розірвання сімейних зв`язків, а відтак позбавлення дитини її коріння виправдане лише за наявності виняткових обставин - необхідність захисту дитини від небезпеки у випадку реального існування такої. Відповідно до роз`яснень, викладених в пунктах 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Оскільки підставою для відібрання дитини у батьків є випадки, при яких залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання, докази існування такої небезпеки мають бути однозначними та беззаперечними. Враховуючи викладене вище, дослідивши надані позивачем докази на обґрунтування позовних вимог, суд вважає, що під час судового розгляду справи доведено винну поведінку відповідача, яка полягає у невиконанні останньою своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, створення умов для розвитку дитини, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про відібрання дитини від матері, без позбавлення батьківських прав та передання дитину на опікування органу опіки і піклування Кропивницької міської ради для подальшого влаштування є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Крім того, позивачем пред`явлено також вимоги про стягнення з відповідача аліментів на користь тих осіб або установ, яким будуть передані на утримання дитина, у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів (заробітку) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, які підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, причому відповідно до ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 1 ст. 183, ч. 1 ст. 184 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ч. 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На підставі вищевикладеного, відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, відповідно до положень якої в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, приймаючи до уваги, що на теперішній час дитина, тимчасово влаштована до центру реабілітації, при цьому, судом під час розгляду справи не встановлено наявності у платника аліментів виконавчих листів, за якими б проводилися стягнення, не можливості сплачувати аліменти, а також інших обставин, визначених ст.182 СК України, які мають прийматися судом до уваги при розгляді питання про стягнення аліментів, приймаючи також до уваги що, відповідач є молодою, здоровою, працездатною особою, на підставі чого суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення аліментів з відповідача, які (аліменти) слід розуміти як витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема, потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку та виховання дитини, реалізації її здібностей, на утримання дитини, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, та стягненню з відповідача аліментів, що складають частку від доходів відповідача у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів (заробітку) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 вересня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, судом також відзначається, що відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, тим самим, сторони не позбавлені можливості звертатися до суду з позовною заявою про збільшення/зменшення розміру аліментів за наявності вказаних обставин. Згідно з п.1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в частині суми платежу за один місяць. Окрім того, позивачем також пред`явлено вимогу про накладення заборони на відчуження квартири, яка підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частинами 3, 4 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, відмовлятися від належних дитині майнових прав, зобов`язуватися від імені дитини порукою чи видавати письмові зобов`язання. Суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна та житла. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про накладення заборони на квартиру є такою, що підлягає задоволенню. При вирішенні судом питання про розподіл між сторонами судових витрат по справі в порядку ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у зв`язку з чим судовий збір, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, приймаючи до уваги, що позивач відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору при поданні позову до суду.

Outcome: approved