Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася із позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги мотивує тим, що позивач та відповідач перебували з 17 червня 1989 року по 24 червня 1994 року та з 10 квітня 2004 року по 28 листопада 2018 року у зареєстрованому шлюбі. За час перебування в шлюбі відповідачу рішенням Боратинської сільскої ради від 03 квітня 2007 №10/27 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. 30 грудня 2009 року [PERSON] отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку №319827. За час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони побудували на вищезазначеній земельній ділянці в 1991 році житловий будинок, загальною площею 179,6 м.кв., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку позивач є зареєстрована та проживає і постійно у ньому проживає. На підставі наведеного, просить суд, провести поділ спільного майна подружжя, визнати за нею та відповідачем право власності по частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та стягнути судові витрати по справі з відповідача. 13 серпня 2025 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області позовну заяву залишено без руху та надано час для усунення недоліків. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 вересня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі. 25 листопада 2025 протокольною ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 03 лютого 2026 представник позивача [PERSON] адвокат Максимович О.В. подав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча був належнно повідомлений про дату та час судового засідання, заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. Відповідач [PERSON] , до суду не з`явився, однак належним чином повідомлений про час та дату розгляду справи. Встановлено, що копію ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви з додатками надіслано відповідачу засобами поштового зв`язку на адресу місця проживання, що відповідає вимогам п. 2 ч. 7 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України. На адресу суду повернулось рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою працівника пошти «вручено особисто». Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його думку щодо розірвання шлюбу. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18 березня 2021 року по справі 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б). Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне розглянути справу за відсутності відповідача. Оскільки, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явився в судове засідання, відзиву на позов не подав, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що сторони з 17.06.1989 по 24.06.1994 року перебували в зареєстрованому шлюбі, відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] . Також, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.04.2004 по 28.11.2018 року, відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.11.2018 року. За час перебування у шлюбі відповідач на підставі рішення Боратинської сільської ради від 03 квітня 2007 року №10/27 отримав у приватну власність земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. Судом встановлено, що 30 грудня 2009 року [PERSON] отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку №319827. Окрім того, судом встановлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] був побудований у 1991 році, в період існування шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , укладеного 17 червня 1989 року. Проте право власності на зазначений будинок не зареєстровано за жодним із подружжя. Відповідно до норм Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" обов`язковою умовою створення об`єкта містобудування як об`єкта цивільно-правових відносин, щодо якого можуть виникати речові права, є прийняття такого об`єкта в експлуатацію. Вказане направлено на реалізацію положень статті 331 ЦК України, якою унормовано набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно частини першої та другої статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року №449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення" (втратила чинність). Оскільки Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" набрав чинності з 12 березня 2011 року, пунктом 9 Розділу V "Прикінцеві положення" передбачається певний строк для проходження процедури прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами їх технічного обстеження. Зокрема до таких об`єктів віднесено індивідуальні (садибні) житлові будинку, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період з 05 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року. Ураховуючи наведене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані до 05 серпня 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. З матеріалів справи убачається, що згідно даних Технічного паспорта на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , замовником технічної інвентаризації визначено [PERSON] .. Натомість, матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин, що будинок проходив процедуру прийняття в експлуатацію. З огляду на наведене, оскільки будинок побудовано за час шлюбу (1991 рік), відтак такий є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, при цьому свідоцтво про право власності є документом, яким держава реалізує свій обов`язок юридичного оформлення права власності та здійснювати захист права власності, видача свідоцтва після розірвання шлюбу у цій справі не впливає на правовий статус нерухомого майна, оскільки його будівництво закінчено до розірвання шлюбу. Поряд з цим, в процесі розгляду справи не здобуто доказів на підтвердження обставин щодо вкладу кожної із сторін у справі в розбудову будинку, а відтак частки спільної власності слід уважати рівними. Суд вказує, що 01 січня 2004 року набув чинності Сімейний кодекс Украйни та одночасно втратив чинність Кодекс про шлюб та сім`ю України. До сімейних відносин, які існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно зі статтею 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Отже, порядок набуття спільного майна та його правовий режим на час побудови житлового будинку по [ADDRESS] повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним на час такого набуття (1991 р.). Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Роздільним майном подружжя було визначено майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), за винятком коштовностей та предметів розкоші (стаття 24 КпШС України). Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їхні частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Судом встановлено, що спірний будинок збудований під час шлюбу сторін, тобто є спільною сумісною власністю подружжя. А тому, суд доходить до висновку, щодо задоволення вимоги позивача про визнання за кожним з подружжя право власності на частки будинку за адресою: [ADDRESS] . Також, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] в користь позивача, слід стягнути 13335,60 грн. сплаченого судового збору, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: approved