Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника - адвоката Сімонець Є.О. звернувся до Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , треті особи: орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Шевченківському району, органу опіки та піклування Запорізької міської ради по Вознесенівському району про визначення місця проживання дитини В обґрунтування позову зазначив, що 14.08.2019 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №295. Від шлюбу сторони мають спільного неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя сторін не склалося через несумісність характерів, відсутність взаємо порозуміння між ними, розходження поглядів на сім`ю, сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства, виникнення сварок. 3 2024 р. сторони почали проживати окремо один від одного. 30.04.2025 року рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя у справі №335/2296/24 було розірвано шлюб між сторонами. З моменту припинення фактичних шлюбних відносин, а саме з серпня 2024 року спільна дитина сторін проживає з батьком за адресою [ADDRESS] . Вказане житло належить матері позивача на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у справі №2-2741 від 19.12.2006 року. Батько дитини займається духовним, фізичним, інтелектуальним, моральним розвитком дитини, забезпечує усім необхідним для всебічного розвитку дитини. При цьому, мати дитини участі у виховання та забезпеченні сина не приймає, не цікавиться його успіхами, духовним та фізичним розвитком. Так, дитина займається тренуваннями у громадський організації «Спортивний футбольний клуб «Динамо». Із довідки , виданої ГО «Спортивний футбольний клуб «Динамо»» №127 від 26.06.2025 р. вбачається, що під час тренувань опікою дитини займається батько [PERSON] .. Відповідно до відповіді на адвокатський запит КНП «Лівобережний ЦПМСД №1» ЗМР від 23.06.2025 р. №1595/01-08 вбачається, що дитина спостерігається в Центрі з народження…. з травня 2023 р. станом здоров`я дитини опікується батько. [PERSON] , супроводжує дитину на прийом до лікаря…. Мати [PERSON] протягом двох років не зверталась до лікаря чи адміністрації закладу з приводу стану здоров`я дитини. Батько дитини веде порядний спосіб життя, алкогольних чи наркотичних засобів не вживає, за місцем проживання характеризується позитивно. За майже рік проживання дитини разом з батьком хлопчик звик до таких умов проживання, дитина почуває себе добре в обстановці вдома з батьком, зміна місця проживання дитини разом з матір`ю не буде відповідати інтересом дитини. В свою чергу, мати дитини не здійснює піклування та виховання дитини, а також його утримання, не має власного житла, станом на сьогодні проживає у квартирі свого співмешканця, власного доходу не має, а тому не взмозі буде влаштувати умови проживання необхідні для всебічного розвитку дитини. Станом на сьогодні позивач та відповідач не можуть дійти згоди щодо місця проживання дитини і на цьому приводі у них періодично виникають суперечки та конфліктні ситуації. Мати дитини наполягає на тому, щоб хлопчик проживав разом з нею, через що у сторін існує спір щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] . Щодо встановлення факту самостійного виховання дитини зазначає, що у зв`язку з тим, що саме позивач самостійно здійснює виховання та утримання дитини, мати участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, останній вважає за необхідне встановити факт самостійного виховання та утримання дитини. Встановлення факту проживання, самостійного виховання батьком свого малолітнього сина необхідно для захисту прав та інтересів дитини, для вирішення питань щодо зарахування дитини до освітнього закладу, переміщення дитини без документального оформлення згоди від матері тощо. Відповідачка фактично самоусунулась від виховання та отримання дитини, він є єдиним піклувальним сина, який здійснює за ним постійний догляд, утримує його та займається його вихованням. Через наявність у відповідачки психічного захворювання, останню не можливо позбавити батьківських прав у відношенні дитини. На підставі вищевикладеного позивач просить: 1. Визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] за місцем його фактичного проживання та реєстрації; 2. Визнати, що [PERSON] , самостійно виховує та утримує сина - [PERSON] [INFO] . Ухвалою судді від 17.07.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] в особі представника - адвоката Сімонець Є.О.. Розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Запропоновано відповідачу протягом 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву. Запропоновано третім особам, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову, протягом 10 днів з дня отримання вказаної ухвали подати письмові пояснення щодо позову. Ухвалою суду від 18.09.2025 року зобов`язано орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Шевченківському районі та орган опіки та піклування Запорізької міської ради надати письмовий висновок щодо предмету спору. Ухвалою суду від 17.10.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, а також викликати в судове засідання свідка [PERSON] .. В судовому засіданні позивач та його представник позивача позов підтримали та наполягали на його задоволенні з підстав викладених у позові. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку. Причину не явки суду не повідомила. Правом на подання відзиву не скористалась. Представник органу опіки та піклування Запорізької міської ради по Вознесенівському району про визначення місця проживання дитини підтримав висновок про можливість визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] . Представник органу опіки та піклування Запорізької міської ради по Шевченківському районі підтримав висновок щодо розв`язання спору, а саме висновку про можливість визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знайома з родиною [PERSON] , спілкується з [PERSON] , з [PERSON] знайома, але стосунки не підтримує. Відомо що у 2024 році вони розлучились. Дитина - [PERSON] мешкає з батьком [PERSON] , якій повністю піклується про дитину, з матір`ю дитина мешкати не хоче. Речей відповідачки в квартирі не має. Заслухавши доводи учасників справи, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 14.08.2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №295. Від шлюбу сторони мають спільного неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя сторін не склалося через несумісність характерів, відсутність взаємо порозуміння між ними, розходження поглядів на сім`ю, сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства, виникнення сварок. 3 2024 року сторони почали проживати окремо один від одного. 30.04.2025 року рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя у справі №335/2296/24 було розірвано шлюб між сторонами. Відповідно до висновків органів опіки [PERSON] в телефонній бесіді повідомив, що винаймає житло за адресою [ADDRESS] , в якому мешкає разом з сином. Здійсненим виходом за вказаною адресою, підсумками якого встановлено, що умови проживання в квартирі задовільні, підтримується чистота, підключені та працюють усі комунікації, Малолітній [PERSON] має власне ліжко, комп`ютер, іграшки, одяг та взуття по сезону. Зі слів батька дитини, він самостійно виховує сина. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно зі ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року N 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Статтями 150-157 Сімейного кодексу України передбачені обов`язки та права батьків щодо виховання, спілкування та розвитку дитини, які є рівними. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. У свою чергу поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини є перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Крім того, згідно із ст. 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому, поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Судом встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , на даний час проживає із своїм батьком [PERSON] та останнім створені всі умови для проживання дитини, він здійснює опіку над сином, доглядає його та піклується про його стан здоров`я, бере участь у духовному та фізичному розвитку сина. Суд вважає за необхідне звернути увагу сторін на те, що визначення місця проживання дитини з батьком, не позбавляє права відповідача відвідувати дитину, спілкуватися з нею, здійснювати свої батьківські обов`язки та доглядати за дитиною за місцем проживання позивача. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. У постанові ВП ВС від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) вказано на те, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Враховуючи вищевикладене та встановлені в ході розгляду справи обставини, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача про визначення місця проживання дитини разом з ним та встановлення факту самостійного виховання дитини батьком.

Outcome: approved