Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

Представниця позивачки адвокат Булдигіна М.С. в інтересах позивачки 18.08.2025 через систему «Електронний суд» звернулася до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя суду з зазначеним позовом, просить розірвати шлюб, укладений між сторонами у справі, зареєстрований Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, Україна, актовий запис №278. За змістом позовної заяви сторони перебувають у шлюбі з 15.09.2016, від спільного шлюбу дітей не мають. Основна причина припинення шлюбу, як зазначає позивачка, - протилежні погляди на шлюб та сім`ю, відсутність взаєморозуміння. Позивачка стверджує, що сторони не проживають разом вже тривалий час, просить не надавати строк на примирення. З посиланням на ст. 104-105, 110, 112, 114-115 СК України, позивачка просить задовольнити позовну заяву. Ухвалою судді від 22.09.2025 постановлено прийняти позовну заяву про розірвання шлюбу до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін; постановлено в порядку витребування доказів зобов`язати: 1) Міністерство соціальної політики України надати з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб до суду інформацію стосовно взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи відповідача [PERSON] , [INFO] , громадянина Республіки Узбекистан, остання відома адреса реєстрації місця проживання: [ADDRESS] . В разі підтвердження зазначеної інформації надати відомості стосовно актуальної адреси фактичного місця проживання вказаної особи відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; 2) Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, надати до суду відомості про перетин державного кордону України відносно [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] , громадянина Республіки Узбекистан в період з 26.09.2020 по час надання відповіді. Так, на виконання вимог ухвали до суду надійшла відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, за змістом якої зазначено, що [PERSON] виїхав з України 09.02.2024; згідно відповіді Міністерства соціальної політики України, згідно відомостей, внесених до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, станом на 29.09.2025, інформація щодо [PERSON] , [INFO] . Сторона позивача надала до суду заяву, в якій просить розглянути справу без їх участі, на позовних вимогах наполягають. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду повідомлявся відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України шляхом направлення судових повісток за останньою відомою адресою проживання, що підтверджено відповідними доказами у справі, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Про причини своєї неявки відповідач суд не повідомив, не скористався своїм правом, передбаченим ч.1 ст.191 ЦПК України, до матеріалів справи відзиву на позовну заяву не подав. Ч.4 ст.223 ЦПК України передбачено, що, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку сторони позивача, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме ухвалює згідно з ч.1 ст.281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку. Відповідно до ч.1,2 ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 2 Закону України «Про правовий статус іноземців» іноземцем є особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. Правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. Ч. 1 ст. 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. У Рішенні Конституційного Суду України від 25.12.1997 № 9-зп роз`яснено, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Крім того, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом. П.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави. Ч.1 ст.60 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Відповідно до ст.63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Згідно з п.7 ч.1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема, якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України. Судом встановлено, що згідно із копією свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , виданого 15.09.2006 Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, Україна, між сторонами у справі 15 вересня 2006 року зареєстровано укладення шлюбу Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, Україна, про що зроблено відповідний актовий запис №278 від 15.09.2006. Від вказаного шлюбу сторони спільних дітей не мають. На час звернення до суду й дату розгляду справи спільне господарство подружжя не веде, сторони проживають окремо (точної дати не підтверджено), майновий спір на час розгляду справи між сторонами відсутній. За приписами ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За нормою ч.3 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. За змістом ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. За наявності законних підстав, судом встановлено, що позов підлягає задоволенню, оскільки збереження сім`ї суперечить інтересам позивачки, вжиття заходів щодо примирення подружжя відповідно до ст.111 СК України суд не вважає за доцільне. Ст.113 СК України визначено, що особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідних клопотань позивачкою не заявлено. За змістом ч.8 ст.6 Закону України «Про судовий збір» розподіл судового збору між сторонами здійснюється відповідно до процесуального законодавства. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведені процесуальні норми, суд дійшов висновку про необхідність стягнення користь позивачки з відповідача судового збору у сумі 968,96 гривень (за подання позовної заяви до суду), із врахуванням задоволення позовних вимог в повному обсязі. На виконання ч.7 ст.15 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» №2398VІ від 01.07.2010, ч.2 ст.115 СК України, копію рішення суду, яке набрало законної сили, необхідно надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Outcome: approved