Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

У червні 2024 року [PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом до Держави Україна, в особі Державної казначейської служби України (далі - Відповідач, Казначейство), третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про відшкодування моральної шкоди. Позивач, пред`являючи позов до Казначейства, в позовній заяві зазначила, що у зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення, втратами великої кількості дорогоцінного часу на написання позовної заяви, а також порушенням пункту 49 Порядку № 845, їй завдано моральної шкоди, яку вона просить стягнути з Державного бюджету України. Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29.07.2024 року позовну заяву [PERSON] до Держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про відшкодування моральної шкоди, передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Відповідно до ст. ст. 14, 33 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду Соколову О.М. та передано судді 18.09.2024 року Згідно з ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються і справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому ст. 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.09.2024 року цивільну справу № 398/3156/24-ц - прийнято до провадження судді Печерського районного суду м. Києва Соколова О.М. Відкрито провадження у цивільній справі № 398/3156/24-ц за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 01.10.2024 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, вбачається, що Казначейство не погоджується з вимогами і доводами позивача, оскільки вважає їх необґрунтованими. Вказано, що станом на 27.09.2024 року на виконанні за КПКВК 3504040 перебувають судові рішення на загальну суму понад 6,81 млрд грн, які обліковуються за першою другою чергами, а також за третьою чергою, котрі надійшли на виконання раніше ніж Виконавчий лист у справі № 200/1710/23. У зв`язку із цим заборгованість за Виконавчим листом у справі № 200/1710/23, яка віднесена до третьої черги, може бути погашена лише після виконання судових рішень, які обліковуються за першою-другою чергами та/або надійшли на виконання раніше за Виконавчий лист. 8. Отже, оскільки встановлений Верховною Радою України обсяг коштів не дозволяє Казначейству здійснити погашення заборгованості за рахунок КПКВК 3504040 за всіма рішеннями судів, гарантованими державою, то кошти Державного бюджету на виконання Виконавчого листа у справі № 200/1710/23 наразі не перераховані стягувачеві з незалежних від Казначейства причин/обставин. Вказано, що на сьогоднішній день не існує жодного рішення суду про визнання бездіяльності або незаконності дій Казначейства, внаслідок чого порушено право Позивача. Казначейство у межах встановленої компетенції вчиняло та вчиняє у повному обсязі дії щодо виконання Виконавчого листа, які безпосередньо визначені законодавством, що свідчить про відсутність бездіяльності Казначейства, а отже, й про відсутність підстав щодо стягнення моральної шкоди. 03.10.2024 року на адресу суду від Позивача надійшла відповідь на відзив. 07.07.2025 року на адресу суду від Позивача надійшли додаткові пояснення у справі. У судове засідання позивач не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, разом з тим, у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі, вимоги підтримала, просила задовольнити. Від представника відповідача на адресу суду надійшла заява в якій остання просила призначене судове засідання провести без участі представника Казначейства та відмовити у задоволенні вимог позову. У судове засідання третя особа не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, причини неявки суд не повідомила. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, з урахуванням тривалого перебування справи у суді суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 31.05.2023 у справі № 200/1710/23 стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Одеський області (далі - ГУПФУ у Одеській області) на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 536,80 грн. На виконання рішення у справі № 200/1710/23 Донецьким окружним адміністративним судом 25.09.2023 видано виконавчий лист про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУПФУ у Одеській області на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 536,80 грн. (далі - Виконавчий лист), який 13.12.2023 надійшов на виконання до Головного управління Державної казначейської служби України у Одеській області (далі - Головне управління Казначейства). У зв`язку з тим, що у ГУПФУ у Одеській області не має відкритих рахунків в органах Казначейства, на яких можуть обліковуватись кошти безпосередньо цього державного органу та з яких можливо здійснити безспірне списання, Головне управління Казначейства листом від 15.12.2023 № 16-06-06/11429 звернулось до боржника із запитом-вимогою щодо необхідності вжиття заходів щодо виконання вищевказаного виконавчого листа. На адресу Головного управління Казначейства надійшов лист-відповідь ГУПФУ у Одеській області від 19.12.2023 № 1500-0901-5/179195, з якого вбачається, що боржнику не передбачені бюджетні призначення на виплату стягнутої суми сплаченого судового збору за рішенням суду від 31.05.2023 та виплата коштів за Виконавчим листом у справі № 200/1710/23 може бути здійснена за наявності відповідного фінансування з Державного бюджету України. Оскільки в органах Казначейства відсутні рахунки Боржника, у силу вимог частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон про гарантії) та пунктів 33, 47, 48 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі - Порядок № 845), виконання Виконавчого листа здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Виходячи із приписів пункту 3 розділу ІІ Закону про гарантії, заборгованість ГУПФУ у Одеській області перед позивачем за рішенням суду про стягнення судового збору у справі № 200/1710/23 віднесена до третьої черги. Закони України про Державний бюджет України на 2021-2024 роки передбачають відповідну бюджетну програму для забезпечення виконання рішень суду, що має найменування КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» (далі - КПКВК 3504040). Таким чином, Виконавчий лист з 13.12.2023 перебуває на обліку (виконанні) у Казначействі за бюджетною програмою КПКВК 3504040. Відповідно до матеріалів справи, станом на 27.09.2024 року на виконанні за КПКВК 3504040 перебувають судові рішення на загальну суму понад 6,81 млрд грн, які обліковуються за першою другою чергами, а також за третьою чергою, котрі надійшли на виконання раніше ніж Виконавчий лист у справі № 200/1710/23. У зв`язку із цим заборгованість за Виконавчим листом у справі № 200/1710/23, яка віднесена до третьої черги, може бути погашена лише після виконання судових рішень, які обліковуються за першою-другою чергами та/або надійшли на виконання раніше за Виконавчий лист. Отже, оскільки встановлений Верховною Радою України обсяг коштів не дозволяє Казначейству здійснити погашення заборгованості за рахунок КПКВК 3504040 за всіма рішеннями судів, гарантованими державою, то кошти Державного бюджету на виконання Виконавчого листа у справі № 200/1710/23 наразі не перераховані стягувачеві з незалежних від Казначейства причин/обставин (відповідну інформацію надано Позивачеві, зокрема, у листах Головного управління Казначейства від 02.04.2024 № 16-11-11/3896 та від 29.05.2024 № 16-11-11/6686). Позивач, пред`являючи позов до Казначейства, в позовній заяві зазначила, що у зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення, втратами великої кількості дорогоцінного часу на написання позовної заяви, а також порушенням пункту 49 Порядку № 845, їй завдано моральної шкоди, яку вона просить стягнути з Державного бюджету України. Статтею 56 Конституції України унормовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Частиною 1 статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування шкоди. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Отже, належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили. Так, постановами Верховного Суду, зокрема, від 29.08.2018 у справі № 686/16161/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 641/2328/17, від 22.03.2018 у справі № 638/13100/14-ц, від 23.11.2019 у справі № 308/1990/16-ц висловлено правову позицію про неможливість відшкодування шкоди у разі відсутності судового рішення визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності про державного органу чи конкретної посадової (службової) особи державного органу (заподіювач шкоди). Тобто Позивач у разі незгоди з певними рішеннями, діями чи стверджуваною бездіяльністю Казначейства міг оскаржити їх в адміністративному суді, єдиному органу судової гілки влади, що розглядає спори за участю суб`єктів владних повноважень. Однак, відповідно до матеріалів справи, Позивач не реалізувала відповідний механізм захисту своїх прав, що свідчить про безпідставність її тверджень щодо нібито протиправної бездіяльності Казначейства під час виконання рішення суду у справі № 200/1710/23. Отже, на сьогоднішній день не існує жодного рішення суду про визнання бездіяльності або незаконності дій Казначейства, внаслідок чого порушено право Позивача. Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Казначейство діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 (далі - Положення № 215). Згідно з пунктом 4 Положення № 215, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Стаття 1291 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України (далі - БК України), Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду. Згідно зі статтею 2 Закону про гарантії, держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган. Згідно з пунктом 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України, безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Уряд України, відповідно до статті 117 Конституції України та на виконання зазначених вище положень БК України, затвердив Порядок № 845. Пунктами 24-32 Порядку № 845 встановлено механізм безспірного списання коштів з рахунків боржника. Відповідно до пункту 33 Порядку, у разі коли судове рішення неможливо виконати протягом двох місяців з дня надходження документів, то його виконання здійснюється за рахунок коштів Бюджетної програми КПКВК 3504040. Позивач стверджує, що, на її думку, законодавцем визначені безальтернативні часові межі виконання рішень суду, а саме за чергою, однак, у тримісячний строк. Аналіз положень Закону про гарантії дає змогу стверджувати, що частина четверта статті 3 та частина шоста статті 4 Закону про гарантії не встановлюють присічний (безумовний) строк виконання судового рішення (погашення заборгованості), але строк, у разі пропущення якого стягувач отримує право на виплату компенсації у розмірі 3% річних. Таким чином, Казначейство, виконуючи рішення судів, керується винятково актами законодавства України (зокрема, затвердженим Кабінетом Міністрів Порядком № 845) та не має повноважень щодо здійснення списання коштів Державного бюджету понад обсяг призначень, визначений Верховною Радою України, та/або всупереч передбаченій законом черговості погашення заборгованості. Відповідно до частини 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. У позовній заяві позивач вказує, що «внаслідок тривалого невиконання рішення суду їй завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, зокрема, змінився звичайний ритм життя, з`явилась нервозність та зайві хвилювання». Проте позивачем не надано жодних доказів на підтвердження описаних ним негативних змін. Також відсутні докази того, що діями Відповідачів позивачу завдано моральних страждань. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 264 ЦПК України під час прийняття рішення суд, зокрема, вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Разом з тим, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вище викладене, вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими, оскільки відсутні правові підстави для їх задоволення. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed