Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

28 березня 2025 року [PERSON] , через свою представницю, звернулася до суду з позовом до [INFO] , визначивши третіми особами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , із вимогами про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні батька-військовослужбовця. (а. с. 43-47). В обґрунтування своїх вимог, з урахуванням уточнень від 26 серпня 2025 року, вказала, що вона є донькою [PERSON] та [PERSON] , які перебували у шлюбі, але розірвали шлюб у травні 2000 року. Зазначає, що рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2005 року у справі № 2-1211, було стягнуто з її батька на користь її матері аліменти на її утримання в розмірі частини всіх видів його заробітку. Стверджує, що аліменти на її утримання батько платив добровільно. Пізніше, коли вона навчалася у Державному вищому закладі «Криворізький національний університет» Міністерства освіти і науки України, на денній формі навчання, то батьки разом платили за її навчання, а батько продовжував сплачувати аліменти на її утримання до 23 років. Стверджує, що у неї з батьком були родинні відносини, останній допомагав їй, підтримував її в тому числі і матеріально, як під час навчання, так і після нього. Зазначає, що після закінчення навчання, вона час від часу працювала, але в період її звільнення з роботи, батько підтримував її матеріально. Вказує, що на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69 «Про загальну мобілізацію» її батька було мобілізовано до лав ЗСУ, де 22 січня 2024 року, захищаючи Батьківщину від армії рф, він загинув в с. Орлянка Куп`янського району Харківської області. Вона звернулася [INFO] стосовно призначення їй одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний захист і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», але подані нею документи їй були повернуті відповідачем на доопрацювання з метою надання документів, які відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених від військової служби, та деяких інших осіб» підтверджують, що вона перебувала на утриманні загиблого військовослужбовця (з-поміж іншого, рішення про встановлення факту перебування на його утриманні на дату загибелі), що дають право на отримання одноразової грошової допомоги. З цих підстав, вона звертається до суду за захистом своїх порушених прав та прохає суд встановити факт її перебування на утриманні батька-військовослужбовця [PERSON] , [INFO] на дату загибелі. 25 червня 2025 року вказана справа надійшла на адресу Чечелівського районного суду міста Дніпра за підсудністю з Центрального районного суду міста Дніпра (а. с. 26). Ухвалою суду від 02 липня 2025 року справу прийнято до свого провадження та залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 28 та на звороті). 16 липня 2025 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 02 липня 2025 року, позивачкою усунуто (а. с. 43-56). Ухвалою суду від 18 липня 2025 року справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 12 годину 45 хвилин 18 серпня 2025 року (а. с. 57 та на звороті). Протокольною ухвалою суду від 18 серпня 2025 року до участі у справі у якості співвідповідача залучено Міністерство оборони України (а. с. 77-79). 15 вересня 2025 року на адресу суду надійшов відзив представниці відповідача Міністерства оборони України - [PERSON] (а. с. 113-122), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що [INFO] , а також Міністерство оборони України є неналежними відповідачами у справі, оскільки належними відповідачами у справі про встановлення факту перебування на утриманні, є спадкоємці, які прийняли спадщину, зокрема - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вказує, що пред`явлення позову до неналежного відповідача, є самостійною підставою для відмови у позові. Крім того, зазначає, що між позивачкою та відповідачем Міністерством оборони України не може бути спору про право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки указане Міністерство не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги, а тому вважає, що провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю спору. Разом з цим, зазначає про те, що позивачкою не надано належних, достатніх та допустимих доказів того, що вона перебувала на утриманні померлого батька, оскільки нею не надано ані доказів того, що останній весь час працював та мав заробітну плату з якої сплачував аліменти на її утримання / матеріально їй допомагав, ані того, що вона не мала власного самостійного доходу у свої 25 років. Натомість, вказує на те, що замовником освітніх послуг за договором про її навчання є мати - [PERSON] , а платником даних послуг є [PERSON] , що підтверджується квитанціями про оплату її навчання (24.10.2023, 25.09.2023 та 09.09.2023), що в свою чергу спростовує її доводи. Разом з цим, зазначає про те, що позивачка є повнолітньою, та не є особою з інвалідністю (доказів зворотного останньою суду не надано). Тому вважає, що позивачкою не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували її належність до категорії непрацездатних осіб, які мають право отримання пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а отже не доведено факт перебування на утриманні. Вважає, що факт перебування на утриманні у [PERSON] є необґрунтованими, оскільки позивачка до суду належних та допустимих доказів того, що саме батько утримував її не надала, а відтак відсутні підстави для висновку, що матеріальна допомога останнього була її постійним та основним джерелом засобів до існування, тим більше, що доказів спільного проживання з загиблим вона також не надала. 23 вересня 2025 року на адресу суду надійшла відповідь представниці позивачки - адвокатки Костікової Є.В., на відзив (а. с. 143-147), в якому вона зазначає про те, що доводи відповідача є обґрунтованими. Так, в обґрунтування відповіді на відзив зазначає, що Міністерством оборони України невірно визначено предмет спору у цій справі, оскільки позивачка звернулась до суду із позовом про встановлення факту перебування на утриманні загиблого військовослужбовця - батька [PERSON] для призначення одноразової грошової допомоги відповідно до постанови КМУ від 28 лютого 2022 року № 168, натомість оформлення права на спадщину у даній справі позивачкою не порушувалося, відтак відповідачі є належними. Вказує, що відповідач у відзиві на позов здійснює підміну понять стосовно об`єднання позивачем вимог щодо встановлення факту що мають юридичне значення та оскарження рішення дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, оскільки протокол засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначення і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 29 листопада 2024 року №37/д, нею в цій справі не оскаржується, а вимоги, самі по собі, є різними та підсудні судам різних юрисдикцій. Вказує, що вона є єдиною дитиною свого батька, який постійно надавав їй матеріальну допомогу, але вона не могла знати та передбачити на майбутнє, що її батько загине при здійсненні своїх військових обов`язків в війні проти рф, та тим паче, не могла фактично збирати на майбутнє докази надання батьком матеріальної допомоги (оплату покупок, рахунків тощо) своїй дитини (що є навіть цинічним), оскільки батьком надавались їй, як готівкові кошти в період відсутності її працевлаштування позивача, так і передавав допомогу через третіх осіб [PERSON] та [PERSON] , які є її бабусею та дідусем. Стверджує, що батько допомагав їй з оплатою періодичних лікувань та дарував їй подарунки на свята та дні народження. Єдиними доказами того, що батько гідно виконував свій батьківський обов`язок, є рішення суду щодо оплати аліментів, в тому числі до 23 років, та здійснення оплати навчання у вищому навчальному закладі. Вважає, що категорично заперечувати фактичну допомогу батька єдиній дитині на момент його загибелі також не можна. При цьому, вказує на те, що діюча на момент її звернення до відповідача норма Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року передбачала, що право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у випадку загибелі (смерті) військовослужбовця, або військовозобов`язаного чи резервіста, якого призвано на навчальні, перевірочні або спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). У вказаному переліку осіб не було вказано повнолітніх дітей загиблого, а також дітей загиблого, які були зачаті за життя та народилися після загибелі (смерті), що позбавляє їх права на отримання одноразової грошової допомоги. Таким чином, у діючій на той час нормі слова «які не досягли повноліття» звужували категорію дітей за родинними стосунками - їх віком. Внесення змін до цього Закону свідчить про розширення кола осіб, які потребують грошової допомоги: замість слів «діти, які не досягли повноліття» - вжито загальний термін «діти» з уточненням, що до їх кола входять усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав. Тож при тлумаченні, що це лише діти до досягнення повноліття, зміни до закону були б зайвими. Діти загиблих (померлих), є їх продовженням та носіями генофонду, найближчим родичами, незалежно від віку мають право на одноразову грошову допомогу або її частину, з різних об`єктивних та зрозумілих причин. Тому, Законом України від «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги», який набрав чинності 29 березня 2024 року, внесено зміни до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», де пунктом 4 статті 16-2 якого визначено перелік членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1 - 3 пункту 2 статті 16 цього Закону, які мають право на одноразову грошову допомогу у випадку відсутності особистого розпорядження, до яких включені: - діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав. Таким чином, наразі відсутнє обмеження «які не досягли повноліття». Стверджує, що фактично позивачка позбавлена права на отримання одноразової грошової допомоги як повнолітня дитина лише до 29 березня 2024 року (до набрання чинності змін до Закону), оскільки її батько загинув до 29 березня 2024 року безпосередньо 22 січня 2024 року, в зворотному випадку, вона б не була зобов`язана доказувати те, що їй надавалась будь-яка допомога загиблим батьком. Разом з цим, зазначає, що одержання нею заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для неї допомога з боку особи, яка надавала їй таке утримання. Протокольною ухвалою суду від 15 жовтня 2025 року у справі закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті (а. с. 187-189). 04 грудня 2025 року на адресу суду надійшли письмові пояснення третьої особи [PERSON] (а. с. 209), в яких вона стверджує про те, що після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , спілкування між позивачкою та її батьком припинилося. Вказала, що їй достеменно відомо про те, що її син намагався налагодити спілкування зі своєю донькою, але коли останній було 10 років, вона сама відмовилася від спілкування з ним. Стверджує, що позивачка ніколи не проявляла теплих відносин до батька та не намагалася встановити з ним довірливих стосунків. Вказала, що вона сама з чоловіком надавала їй матеріальну допомогу на оплату навчання та подарунки на день народження. Більш того, стверджує, що вона зі [PERSON] надали позивачці частину отриманих ними коштів одноразової грошової допомоги за загиблого сина в сумі 200 000 гривень. Зазначила, що доводи позивачки, зазначені нею в позовній заяві, не відповідають дійсності, тому прохала суд у задоволенні позовних вимог відмовити. У судовому засіданні, представниця позивачки - адвокатка Костікова Є.В., позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохали їх задовольнити, обґрунтування надали аналогічні тексту заяви. У судовому засіданні представниця третіх осіб [PERSON] та [PERSON] - адвокатка Кабанова Т.І., заперечувала проти задоволення позовних вимог, обґрунтування надала аналогічні тексту письмових пояснення [PERSON] . Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином (а. с. 210, 211, 215, 216), причини неявки суду невідомі. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 217), причини неявки суду невідомі Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом, з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12 січня 1999 року встановлено, що батьком позивачки є [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2005 року у справі № 2-1211 (2005 рік) зі [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] стягнуто аліменти в розмірі частини всіх видів його доходу, починаючи з 27 травня 2005 року. Зі змісту вказаного рішення суду також вбачається, що з 18 квітня 1997 року батьки позивачки перебували у зареєстрованому шлюбі, а 25 травня 2000 року шлюб між ними було розірвано. З договору № О2-000491 про надання освітніх послуг від 29 серпня 2016 року вбачається, що укладений він між Державний вищий навчальний заклад «Криворізький національний університет» Міністерства освіти і науки України та [PERSON] , в інтересах останньої, з метою здобуття нею вищої освіти за ступенем бакалавр, на денній формі навчання з 01 вересня 2016 року по 30 червня 2020 року, за спеціальністю «022 Дизайн (одягу та аксесуарів)». [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , що видане повторно 21 січня 2025 року. З копії виписки з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 22 липня 2024 року № 37/д, затвердженої заступником Міністра оборони України 29 листопада 2024 року убачається, що розглянувши подані позивачкою документи, комісія дійшла висновку про їх повернення на доопрацювання для призначення одноразової грошової допомоги, оскільки за поданими документами неможливо встановити, чи є повнолітня дочка загиблого військовослужбовця непрацездатною (особою з інвалідністю) і перебувала на його утриманні. З відповіді Центрально-Міського відділу ДРАЦС у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області № 140/31.12-32 від 28 січня 2025 року вбачається, що позивачка у шлюбі не перебуває (актовий запис про шлюб відсутній). З виписки з Пенсійного фонду України за формою ОК-7 від 22 січня 2025 року на застраховану особу [PERSON] убачається, що остання з лютого 2012 року офіційно і трудових відносинах не перебуває, заробітку/доходу не має. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з вимогами ч. 1 ст. статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Приписами ст. ст. 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Так, відповідно до вимог ч. 7 ст. 19 ЦПК України, окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності не оспорюваних прав. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності не оспорюваних прав. Відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 315 ЦПК України). Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі № 753/21178/21 та від 11 вересня 2024 року № 335/4669/23. Так, у даній справі позивачка звернулася до суду із заявою про встановлення факту її перебування на утриманні свого батька-військовослужбовця, на дату його загибелі, при цьому обґрунтовуючи необхідність встановлення даного факту тим, що їй потрібно це для отримання виплати одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум. Суд зазначає, що приписами ч. 5 ст. 17 Конституції України гарантовано те, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Згідно з вимогами п. 1 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби. Приписами ст. 16-1Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги. Так, зокрема: у випадках, зазначених у п. п. 1-3 п. 2 ст. 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги» від 09 грудня 2023 року, зокрема, стаття 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» викладена у новій редакції. При цьому, суд зазначає, що ч. 1 ст. 16-1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у п. п. 1-3 п. 2 ст. 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають особи, зазначені у пункті 4 цієї статті. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у п. п. 1-3 п. 2 ст. 16 цього Закону, належать: діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав; вдова (вдівець); батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті); внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли); жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Згідно з вимогами п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»(сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», крім громадян російської федерації або республіки білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору. Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пункті 1 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть. Виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої у цьому пункті, здійснюється також сім`ям осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, які померли внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), отриманого у період дії воєнного стану під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, не пізніше ніж через один рік після поранення (контузії, травми, каліцтва). Відповідно до вимог статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію. Статтею 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що при вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні. Непрацездатними членами сім`ї вважаються: а) діти, брати, сестри й онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років, при цьому брати, сестри й онуки - за умови, якщо вони не мають працездатних батьків; б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», або є особами з інвалідністю; в) один з батьків, або чоловік (дружина), або дід, бабуся, брат чи сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) зайнятий доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8 років, і не працює; г) дід і бабуся - в разі відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати. Згідно з вимогами ст. 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію. Водночас, суд зазначає, що повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Таким чином, у спірних правовідносинах для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого необхідно дослідити зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 210/343/19, від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17, від 27 червня 2018 року у справі № 210/2422/16-ц. Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Такі висновки викладені Верховним Судом у його постанові від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17. При вирішенні питання щодо встановлення вищевказаного факту суд приймає до уваги п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», де передбачено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд установить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Видана відповідним органом довідка про те, що за його даними особа не перебувала на утриманні померлого, не виключає можливості встановлення у судовому порядку факту перебування на утриманні. Так, звертаючись з даним позовом до суду, позивачка посилалася на те, що у неї з батьком були родинні відносини, останній допомагав їй, підтримував її в тому числі і матеріально, як під час навчання, так і після нього, зокрема в період її звільнення з роботи. Натомість, суд зазначає, що позивачкою не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів ані на підтвердження її родинних відносин (спілкування) з батьком (спільні фото з родинних свят чи проведених спільно днів/часу відпочинку, тощо), ані на підтвердження того, що батько надавав їй матеріальну допомогу, така допомога була постійною і, при цьому, основним джерелом засобів її існування (ні виписок з банківських рахунків (її/батька), ні квитанцій на придбання продуктів/товарів/речей першої необхідності чи оплату комунальних послуг; ні пояснень свідків, які б підтвердили, що батько передавав їй грошові кошти в готівці, чи купував продукти/товари/ремонт/утримання житла, тощо). Більш того, суд зазначає, що доводи позивачки заперечуються матір`ю померлого [PERSON] - [PERSON] , яка є її бабусею та яка стверджує про те, що остання не спілкувалася зі своїм батьком за власним бажанням з 10 років. Нормами статей 12, 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, зважаючи на те, що позивачкою не надано жодних належних, достатніх та допустимих доказами того, що вона перебувала на утриманні свого батька-військовослужбовця [PERSON] , [INFO] на дату його загибелі, суд доходить переконливого висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі у зв`язку з його недоведеністю. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed