Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , звернулася до суду із позовом до [PERSON] , місце проживання: [ADDRESS] , в якому просить постановити рішення, яким стягувати аліменти з [PERSON] , [INFO] , жителя с. Виноград, Коломийського району, Івано-Франківської області, на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , по 3000 гривень щомісячно на дитину, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28.08.2008 року між сторонами укладено шлюб. Під час одруження у них народилась дочка: [PERSON] [INFO] . З акту обстеження матеріально побутових умов сім`ї позивача вбачається, що на даний час вона проживає у житловому будинку своїх батьків разом з їхньою неповнолітньою дитиною [PERSON] [INFO] , не працює, підсобного господарства не веде та не в змозі в повному обсязі забезпечувати сама всім необхідним їхню неповнолітню дитину, у зв`язку з цим зазнає матеріальні труднощі. Відповідач, [PERSON] працює по тимчасових заробітках, з чого отримує доходи, однак на утримання неповнолітньої дитини не надає жодної матеріальної допомоги. Позивач зазначає, що відповідач фізично здорова, працездатна людина і на її думку, має реальну можливість сплачувати аліменти в її користь на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 3000 гривень на дитину, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 03 листопада 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Справу постановлено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання. Судові засідання 01.12.2025, 22.12.2025, 14.01.2026 відкладені, у зв`язку із неявкою усіх учасників справи в судове засідання, про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, у встановленому ЦПК України порядку. Позивач [PERSON] в судове засідання 04.02.2026 не з`явилася. До суду подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Щодо заочного розгляду справи не заперечувала. Дії позивачки не суперечать вимогам ст. 211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання 04.02.2026 повторно не з`явився з невідомих суду причин, про дату, час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, у встановленому законом порядку. Відповідач причин неявки суду не повідомив, відзив не подав. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження згідно гл.10 Розділу ІІІ ЦПК України. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи з ухваленням, відповідно до ст. 280 ЦПК України, заочного рішення. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві обґрунтування позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши також правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак ( ст.6 ЦПК України). Відповідно до вимог ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , виданого 26.08.2008 Виноградівською сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 26.08.2008, про що в книзі реєстрації шлюбів 26.08.2008 зроблено відповідний запис за №3. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] . Сторони [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 22.07.2014 виконкомом Виноградівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області. З акту обстеження матеріально-побутових умов № 2-283 від 22.09.2025 року, та довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку № 2-282 від 22.09.2025 року встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , проживає в [ADDRESS] , з донькою [PERSON] , [INFO] , батьками: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та бабою: [PERSON] , [INFO] . Умови проживання задовільні. Житловий будинок знаходиться в задовільному стані та не потребує ремонту. [PERSON] працює на сезонних роботах в Польщі. Висновок комісії: [PERSON] на даний час зареєстрована та проживає в [ADDRESS] разом зі своєю дочкою [PERSON] . Розлучена. Так, позивачка у позовній заяві вказує, що відповідач ухиляється від свого обов`язку матеріально утримувати їх дитину, з приводу чого між ними склались спірні правовідносини щодо утримання дитини. Відтак, суд встановив, що між сторонами виник спір щодо обов`язку відповідача як батька утримувати дитину, який регулюється нормами Глави 15 "Обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання" Розділу ІІ Сімейного кодексу України. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Конституцією України визначено основні права й обов`язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, згідно з ч.2 ст.51 Основного Закону батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7-8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що відповідач не надає в достатньому розмірі кошти для утримання дочки. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Позивачка просить суд визначити розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі по 3000 гривень щомісячно на дитину, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 згаданої статті визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Статтею 184 згаданого Кодексу визначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. З урахуванням наведених положень, оскільки дитина проживає разом з матір`ю, а відповідач є батьком дитини та на нього покладено однаковий з позивачем обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення дитини, враховуючи те, що відповідач будь-яких заперечень на позовну заяву не надав, суд вважає за можливе задовольнити заявлені позовні вимоги частково та стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 гривень щомісячно. Щодо вимоги позивача, зокрема, в частині:"але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття", то суд зазначає наступне. Згідно частини 1-3 зазначеної статті СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, нормою статті 184 СК України не передбачено повноважень суду, під час розгляду справи в порядку позовного провадження та ухвалення рішення про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, вказувати у його резолютивній частині положення про те, що визначений у твердій грошовій сумі розмір аліментів повинен бути не меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначена вимога покладається на суд лише в порядку наказного провадження (частина 3 статті 184 СК України). Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позивач звернулася до суду з позовом 27.10.2025, тому з цього дня слід присудити стягнення аліментів і проводити до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити негайному виконанню. Вирішуючи питання судових витрат суд виходить з наступного. Судові витрати в цій справі складаються з судового збору. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли. В силу приписів п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» Позивач звільнена від сплати судового збору. За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави. На підставі ст.ст. 180-182, 184, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial