Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

У січні 2026 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що він та відповідачка зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка змінила місце свого проживання, але не вчинила дії щодо зняття з реєстрації місця проживання. Зазначає, що квартира є неприватизованою і він має намір скористатися правом на приватизацію квартири. Безпідставне перебування відповідачки на реєстраційному обліку в квартирі спричинює перешкоди у користуванні власністю та створює перешкоди для оформлення приватизації квартири. Оскільки у позасудовому порядку він позбавлений можливості зняти відповідачку з реєстрації, так як не є власником квартири, тому змушений звернутись з вказаним позовом до суду. Посилаючись на обставини того, що відповідачка не проживає в квартирі більше десяти років у зв`язку з тим, що виїхала за кордон та повертатися не планує, і, при цьому, ніяких перешкод в користуванні жилим приміщенням їй не чинилося, а також на те, що відповідач не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не приймає, позивач просить суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] . Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 22 січня 2026 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 02 лютого 2026 року. В зазначене підготовче засідання сторони не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача [PERSON] адвокат Яременко Т.О. подала заяву про розгляд справи без її участі. Від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона повністю визнала позовні вимоги позивача. Зазначає, що зазначеним житловим приміщенням вона фактично не користується протягом тривалого часу, а саме більше десяти років. Постійно проживає за межами України, у Федеративній Республіці Німеччина, де знаходиться її основне місце проживання, соціальні та побутові зв`язки. З моменту виїзду за кордон вона не проживає у квартирі [ADDRESS] ; не зберігає там особистих речей; не користується житлом ні постійно, ні тимчасово; не веде спільного господарства з іншими мешканцями та не бере участі в оплаті комунальних послуг та утриманні житлового приміщення. Вказує, що її виїзд за кордон носить постійний характер, а не тимчасовий. Намірів повертатися в Україну для проживання у вказаній квартирі вона не має, що підтверджує відсутність в неї волі зберігати право користування даним житловим приміщенням. У зв`язку з вищевикладеним, просить суд позов задовольнити та розглянути справу за її відсутності. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось. За положеннями частини 3, 4 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За нормами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 08 січня 1971 року [PERSON] видано ордер на склад сім`ї з чотирьох осіб (він, дружина [PERSON] , син [PERSON] та син [PERSON] ) на право заняття житлового приміщення площею 54,23 кв.м, яке складається з трьох кімнат в квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21-22). Рішенням виконкому від 20.08.02 квартира [ADDRESS] переоформлена на [PERSON] (а.с. 23). Відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15-17, 29). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно зі статтею 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку. Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Під час розгляду справи встановлено, що відповідачка у спірній квартирі фактично не проживає понад десять років, перешкод в користуванні житлом їй ніхто не чинить, її особисті речі в квартирі відсутні. Участі у проведенні оплати комунальних послуг та утриманні житла відповідачка не приймає. Вирішити проблему в позасудовому порядку позивач позбавлений можливості, оскільки відповідачка не вчиняє дій щодо зняття з реєстрації, оскільки, як визнала відповідачка у відзиві, вона виїхала а кордон та повертатись не планує. За таких обставин, суд, вважає, що право позивача на вільне користування житлом порушено з боку відповідача та підлягає захисту. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved