Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпра звернувся представник [PERSON] - адвокат Дарчук Д.В. із заявою про про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме просить встановити факт смерті прабаби заявника [PERSON] , за національністю єврейки, яка померла [INFO] у м. Садгора, Чернівецького району Чернівецької області. Обґрунтовуючи свою заяву представник [PERSON] - адвокат Дарчук Д.В. зазначає, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася спільна дитина - [PERSON] . На момент народження сина подружжя проживало в містечку [PERSON] повіту Подільської губернії (нині це Вінницька область). Після початку єврейських погромів він зі своєю матір`ю [PERSON] переїхав до містечка Садгора, Чернівецького району, де вона [INFO] померла від туберкульозу і була похована на місцевому єврейському цвинтарі. Дід заявника, [PERSON] , відвідував могилу своєї матері разом із членами сім`ї, тому її місцезнаходження відоме родині, а фото додано до заяви. Відсутність актового запису унеможливлює підтвердження факту смерті прабаби заявника, що порушує його право на отримання громадянства України. Зазначав, що встановлення факту смерті прабаби заявника [PERSON] , яка померла [INFO] у м. Садгора, Чернівецького району (нині Чернівецька область), що знаходиться в історичному регіоні Бессарабія, має юридичне значення, оскільки від цього залежить право на набуття заявником громадянства України. Представник [PERSON] - адвокат Дарчук Д.В. підтримав доводи, викладені в заяві та просив заяву задовольнити. Представник Головне управління ДМС у Дніпропетровській області Василишин Д.О. просив розглянути справу у відповідності до вимог законодавства не заперечував щодо задоволення заяви. Представник Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у судове засідання не зявився, причини неявки не повідомив. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази кожен окремо та в їх сукупності, вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору. Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК. Відповідно до ч. 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Частиною 2 статті 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом . Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Також ЦПК зазначає, що докази повинні бути достовірними та достатніми. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України). Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Чинний ЦПК України містить чотири процедури, наслідком якої є ухвалення судового рішення, на підставі якого органами Державної реєстрації актів цивільного стану може бути видано свідоцтво про смерть, зокрема: - встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України); - встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України); - встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України); - визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України). Вказані процедури є відмінними між собою та мають певні особливості. Пунктом 8 частини статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У заяві про встановлення факту повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт (частини перша-друга статті 318 ЦПК України). Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. При цьому слід мати на увазі, що встановлення зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті та від оголошення особи померлою. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 червня 2021 року у справі № 591/1461/19. Отже, встановлення факту смерті фізичної особи на підставі пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України можливе лише тоді, якщо суд на підставі незаперечних доказів ствердить, тобто доведе обставини, які вірогідно свідчать про смерть особи у точно визначений час, за яких настала смерть, і факт неможливості реєстрації органом державної факту смерті. Обгрунтовуючи свою заяву, представник заявника вказував, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася спільна дитина - [PERSON] . На момент народження сина подружжя проживало в містечку [PERSON] повіту Подільської губернії (нині це Вінницька область). Після початку єврейських погромів він зі своєю матір`ю [PERSON] переїхав до містечка Садгора, Чернівецького району, де вона [INFO] померла від туберкульозу і була похована на місцевому єврейському цвинтарі. У підтвердження факту родинних відносин, а саме те, що [PERSON] є пробабою заявника [PERSON] було надана копія свідоцтва про народження [PERSON] , в якому в графі батько зазначено « [PERSON] », та в графі мати - « [PERSON] ». [PERSON] , [INFO] , - мати заявника, 28 вересня 1974 року уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , та після укладення шлюбу змінено прізвище дружині на « [PERSON] ». Згідно копію свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , в графі «батько» зазначено « [PERSON] », в графі мати « [PERSON] ». Будь-яких інших достатніх та належних доказів, в підтвердження факту, що [PERSON] , є пробабою заявника суду не надано. Свідоцтво про народження [PERSON] , який народився в місті Ольгопіль Вінницької області, яке видано повторно 20 червня 2024 року на території рф, суд не приймає до увагу, оскільки не надано жодного доказу щодо вчинення первинного запису про народження, наявність цього актового запису в державних реєстрах, неможливість їх отримання на території України. Щодо наданої нотаріально посвідченої заяви [PERSON] . У постанові Касаційний цивільний суд Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №200/17947/16-ц зазначив, що такого порядку надання показань свідків цивільно-процесуальним законодавством України не передбачено. Надання показів свідків, шляхом посвідчення їх показань нотаріусом, не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи на задання питань свідкам стосовно обставин справи. Статтями 230-234 ЦПК України встановлено порядок допиту свідків, що передбачає виклик свідків у судове засідання з наданням права задати питання свідкам усім учасникам справи. Допит свідка - це логічна і психологічна діяльність особи, яка бере участь у справі, та суду, спрямована на одержання від свідка усних показань, що мають значення для справи. Допит свідка є процесуальною формою здобуття та дослідження одного із засобів доказування - показів свідка. Саме через недотримання встановленої законом процесуальної форми не можуть бути використані як показання свідків письмові пояснення громадян. Представником заявника не було заявлено відповідних клопотань про допит свідка у судовому засіданні. Так, у довідці Державного архіву Чернівецької області від 12.06.2024 № 478, зазначено, що у документах архівного фонду „Книги актів цивільного стану (метричні книги) нинішньої Чернівецької області", в книзі реєстрації актів про народження громадян юдейського віровизнання по м. Новоселиця та Новоселицькому районі Чернівецької області за 1911-1914 рр. відомостей про народження [PERSON] не виявлено. Фото намогильної споруди, а також нотаріально посвідчені покази [PERSON] не є достатніми та належними доказами, які підтверджують зазначений факт. Отже, суд вважає, що заявником не надано достатніх, допустимих та належних доказів, що підтверджують факт смерті [PERSON] [INFO] у м. Садгора, Чернівецького району Чернівецької області. Враховуючи зазначене, суд доходить висновку, що заявником не доведено обставин, які викладені в заяві про встановлення факту смерті, що є підставою для відмови у її задоволенні.

Outcome: dismissed