Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

13.10.2025 року представник заявника [PERSON] звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, посилаючись на наступні обставини. Заявниця [PERSON] народилась [INFO] в м. Нікополі Дніпропетровської області. 09.01.1996 року Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою заявниці було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, яку вона прийняла після смерті чоловіка - [PERSON] , померлого [INFO] , а саме на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване Нікопольським МБТІ 11.01.1996 року за реєстраційним №129. В зазначеному свідоцтві по батькові заявниці зазначено, як [PERSON] . В довідці про право власності станом на 31.12.2012 року, виданій КП «Нікопольське РБТІ», також власником житлового будинку по [ADDRESS] зазначена [PERSON] . Однак, при отриманні паспорту громадянина України в 1997 році по батькові заявниці було вказано, як [PERSON] . На даний час [PERSON] виявила бажання зареєструвати право власності у Реєстрі речових прав на нерухоме майно. Однак, рішенням державного реєстратора від 18.05.2025 року їй було відмовлено, оскільки існують розбіжності в написанні її по батькові в документах. На підставі викладеного вище, [PERSON] просить суд встановити факт належності їй правовстановлюючого документу Свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.01.1996 року, реєстраційний № 2-14, виданого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON] . Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.11.2025 року відкрито провадження у даній справі за правилами окремого позовного провадження та призначено судове засідання (а.с.27). Сторони в судове засідання не з`явились. 28.01.2026 року від представника заявниці [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без участі сторони заявника, заявлені вимоги підтримують в повному обсязі (а.с.35-36). 23.01.2026 року через підсистему «Електронний суд» від представника виконавчого комітету Нікопольської міської ради Волошенюка М.В. надійшла заява про розгляд справи без участі представника заінтересованої особи, рішення просить прийняти згідно вимог чинного законодавства (а.с.31-32). Згідно з ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. На підставі ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, на підставі наступного. Як встановлено судом, згідно паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 09.08.1997 року Нікопольським МВ УМВС України в Дніпропетровській області, [PERSON] народилась [INFO] в м. Нікополь Дніпропетровської області (а.с.20). З 15.11.1977 року вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.19). Домоволодіння за даною адресою [PERSON] успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 09.01.1996 року Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою, реєстраційний №2-14 (а.с.13-14). По батькові заявниці в даному свідоцтві зазначено як [PERSON] . Згідно довідки №248 від 05.03.2025 року, наданої КП «Нікопольське районне бюро технічної інвентаризації» ДОР, право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.12). На теперішній час заявниця бажає зареєструвати своє право власності в Реєстрі речових прав на нерухоме майно. Однак, рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Нікопольської міської ради Приймак Нелі Олександрівни №78934681 від 16.05.2025 року заявниці було відмовлено в реєстрації, оскільки в наданих нею документах є розбіжності в написанні її по батькові (а.с.7). Так, в Свідоцтві про право власності на спадщину за законом по батькові заявниці зазначено, як [PERSON] , тоді як в паспорті [PERSON] . Частиною 2 п.5 ст.293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч.1 п.6 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно листа Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, громадяни мають право звернутись до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належності громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У суду не викликає сумніву той факт, що Свідоцтво про право власності на спадщину за законом, видане 09.01.1996 року Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою, належить [PERSON] , [INFO] . Даний факт підтверджується наданими суду письмовими доказами, а саме, копією паспорту громадянина України, копією технічного паспорту на житловий будинок, Витягом з реєстру територіальної громади, де співпадають всі анкетні дані заявниці прізвище, ім`я, дата народження, а розбіжність в написанні по батькові виникла при різному його перекладі з російської на українську мову. Цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (далі Постанова) в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року № 643/6447/19 (провадження № 61-14968св20), від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19 (провадження № 61-14667св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 554/3600/19 (провадження № 61-8937св20), від 25 листопада 2020 року у справі № 636/4087/19 (провадження № 61-13847св20), від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц (провадження № 61-24660св18), від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18 (провадження № 61-18230св19). Згідно згаданої вище Постанови, суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі прізвище, ім`я, по-батькові якої зазначені в документі не збігаються в свідоцтві про народження, паспорті, свідоцтві про смерть, інше. Відповідно до п.12 цієї Постанови, суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у зв`язку з пораненням, повідомлення військових частин, військкоматів і інших органів військового управління про загибель чи пропажу без вісті в зв`язку з обставинами військового часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж. З урахуванням наведеного, вимоги [PERSON] за загальним правилом можуть бути предметом розгляду суду у порядку, передбаченому главою 6 розділу IV ЦПК України. Аналізуючи надані заявником та досліджені в судовому засіданні письмові докази суд вважає, що юридичний факт, який вона просить встановити, знайшов своє підтвердження, та його об`єктивність не викликає сумніву у суду. А тому, враховуючи зазначені вище обставини та положення діючого законодавства, приймаючи до уваги, що встановлення даного факту має для заявниці юридичне значення, необхідне для реєстрації її права власності державним реєстратором речових прав на нерухоме майно, і в іншому порядку вирішити дане питання вона не має можливості, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні рішення судом у справах окремого провадження, судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved