Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

І.Короткий зміст позовних вимог У вересні 2025 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до ГУ ДПС у Волинській області про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 03.06.2025 до Ковельського міськрайонного суду Волинської області надійшли матеріали про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 163-1 КУпАП, складені відносно [PERSON] (після доопрацювання). За результатами їх розгляду постановою судді цього суду від 16.07.2025 закрито провадження в справі №159/2045/25 про адміністративне правопорушення на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу. Постановою Волинського апеляційного суду від 15.08.2025 скасовано постанову судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16.07.2025 та закрито провадження в справі №159/2045/25 про адміністративне правопорушення на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. В результаті дій Головного управління ДПС у Волинський області, що виразилося в незаконному притягненні до адміністративної відповідальності, [PERSON] було заподіяно шкоду у виді понесених витрат на правничу допомогу у справі №159/2045/25 в розмірі 23 000 грн. З врахуванням викладеного, позивач просила суд стягнути на її користь з Державного бюджету України вказану майнову шкоду в розмірі 23 000 грн. 21.10.2025 позивач через систему «Електронний суд» подала відповідь на відзив, в якій в основному повторила аргументи позовної заяви. Додатково вказала на помилковість твердження відповідача про те, що витрати на правничу допомогу, понесені у межах справи про адміністративне правопорушення, не є збитками в розумінні положень цивільного законодавства. Позиція відповідача базується на неправильному тлумаченні норм ст. 22 ЦК України та правових висновків Верховного Суду. Позивач в позовній заяві не посилалася на приписи ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Юридичною підставою позову є ст. 1173 ЦК України. Сплата нею штрафу згідно податкового повідомлення-рішення №00108630404 від 03.04.2025 не є конклюдентною дією і не свідчить про визнання наявності в її діях складу інкримінованого адміністративного правопорушення. ІІ.Стислий виклад позиції відповідача 14.10.2025 відповідач через систему «Електронний суд» подав відзив на позовну заяву, який мотивував тим, що витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката), не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак внаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Практика Верховного Суду, на яку посилається позивач, не підлягає врахуванню, оскільки вона грунтується на аналізі положень ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Однак ці нормативні акти не підлягають застосуванню, так як стосуються відшкодування шкоди, завданої спеціальним колом суб`єктів, до якого податкові органи не входять. Складання протоколу про адміністративне правопорушення було законним і необхідним, оскільки позивач допустила порушення податкового законодавства. Вона визнала цей факт, сплативши штраф, накладений на ПП «Реал-Авто» згідно податкового повідомлення-рішення №00108630404 від 03.04.2025. Суд закрив провадження у справі про адміністративне правопорушення через юридично-технічну невідповідність в кваліфікації діяння. Сама подія правопорушення існувала. Розмір витрат на професійну правничу допомогу є необгрунтованим, неспівмірним та належним чином не доведений. Заявлена до стягнення сума є очевидно непропорційною, у понад 60 разів перевищує суму фінансового стягнення. Відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. 27.10.2025 відповідач через систему «Електронний суд» подав заперечення на відповідь, в якому в основному повторив аргументи відзиву на позовну заяву. III.Процесуальні дії суду, клопотання та заяви учасників судового процесу Ухвалою суду від 26.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомленням (виклику) сторін. ІV.Фактичні обставини справи 07.03.2025 Головне управління ДПС у Волинській області провело камеральну податкову перевірку Приватного підприємства «Реал-Авто», за результатами якої встановлено факт несвоєчасного подання платником податків податкової декларації платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за податковий період 2024 року (граничний термін подання - 10.02.2025, фактично подано - 02.03.2025), про що складено акт камеральної перевірки за №6712/03-20/04-04-37373394 від 07.03.2025 (а.с. 27-29). На підставі цього акта камеральної перевірки було винесене податкове повідомлення-рішення №00108630404 від 03.04.2025, яким застосовано до ПП «Реал-Авто» штраф розмірі 340 грн. (а.с. 30-32); 14.04.2025 штраф був сплачений [PERSON] (квитанція від 14.04.2025, а.с. 33). 29.05.2025 головним державним інспектором відділу податків і зборів з юридичних осіб у галузі торгівлі Головного управління ДПС у Волинській області Боцяновською Ю.Ю. було складено протокол про адміністративне правопорушення №898/03-20-04-04 щодо [PERSON] за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 163-1 КУпАП (а.с. 39-41). За змістом цього протоколу, [PERSON] , як керівник Приватного підприємства «Реал-Авто», обвинувачувалася в порушенні встановленого законом порядку ведення податкового обліку, а саме: несвоєчасному поданні податкової декларації платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за податковий період 2024 року (граничний термін подання - 10.02.2025, фактично подано - 02.03.2025), чим порушила п. 49.1, пп. 49.18.1 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України. Постановою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16.07.2025 у справі №159/2045/25 закрито провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 163-1 КУпАП, відносно [PERSON] , на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу (а.с. 52-53). Постановою Волинського апеляційного суду від 15.08.2025 скасовано постанову судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16.07.2025 у справі №159/2045/25 та закрито провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 163-1 КУпАП, відносно [PERSON] , на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення (а.с. 66-71). Постанова Волинського апеляційного суду від 15.08.2025 у справі №159/2045/25 мотивована тим, що податковий орган у протоколі про адміністративне правопорушення поставив в провину [PERSON] порушення п. 49.1, пп. 49.18.1 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України, які передбачають необхідність подання до контролюючого органу податкової декларації за базовий (звітний) період, що дорівнює календарному місяцю, однак не надав доказів вчинення нею порушень саме цих приписів податкового законодавства; в той же час, в акті камеральної перевірки за №6712/03-20/04-04-37373394 від 07.03.2025, на підставі якого і було фактично складено протокол про адміністративне правопорушення, зафіксовано порушення п. 49.2, пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України, які передбачають необхідність подання до контролюючого органу податкової декларації за базовий (звітний) період, що дорівнює календарному кварталу або календарному півріччю. Адвокат Дробчак Людмила Володимирівна здійснювала захист [PERSON] під час провадження в справі про адміністративне правопорушення (заперечення на протокол від 17.06.2025, а.с. 42-51, апеляційна скарга від 24.07.2025, а.с. 54-65). Позивач ствердила, що понесла витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 21 000 грн., на підтвердження яких надала суду договір про надання правничої допомоги від 14.04.2025, рішення Ради адвокатів Харківської області №13/17 від 21.07.2021, акти приймання-передачі виконаних робіт від 01.06.2025, від 03.07.2025 та від 05.08.2025, квитанції до прибуткових касових ордерів від 01.06.2025, від 03.07.2025 та від 05.08.2025, реєстр витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 72-83). V.Мотиви суду та застосоване законодавство Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які саме приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 у справі №567/3/22). Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України). Відповідно до ст. 1174 ЦК Украни шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. За встановлених фактичних обставин справи та з урахуванням релевантних джерел права суд дійшов таких висновків. Відносно позивача здійснювалося провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 163-1 КУпАП. В кінцевому підсумку таке провадження було закрите апеляційним судом за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. При розгляді справи позивач користувалася правовою допомогою адвоката та понесла відповідні витрати. В чинному КУпАП не передбачений порядок відшкодування витрат на правову допомогу особі, провадження щодо якої закрите у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення (або інші форми компенсації таких процесуальних витрат). Однак, це не означає, що такі витрати не повинні бути відшкодовані виправданій особі в розумному розмірі. Інший підхід, по-перше, нівелюватиме саму суть права на професійну правничу допомогу, гарантованого ст. 59 Конституції України (адже правнича допомога, як правило, надається адвокатом на платній основі і, за загальним правилом, компенсовується особою, відповідальною за порушення права чи настання несприятливих наслідків), а, по-друге, не відповідатиме принципу справедливості. Відтак, суд підтримує доводи позивача про необхідність відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу за рахунок держави. Однак, суд не погоджується з визначеним розміром таких витрат. Вони не відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності і потрібності) та розумності їхнього розміру. Не втручаючись в договірні відносини позивача та її адвоката, суд вважає, що відшкодуванню підлягають витрати в розмірі 3 000 грн. Такий розмір витрат відповідатиме принципам справедливості та розумності. При цьому суд врахував складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт, їх значення для справи та час, витрачений на їх виконання, а також взяв до уваги конкретні обставини самої справи, в якій надавалася правова допомогу, зокрема те, що провадження в ній було закрите за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, насамперед, через дефекти протоколу в частині неправильного зазначення приписів нормативно-правового акта, порушення якого ставилося у вину (в силу бланкетного способу викладу норми ч. 1 ст. 163-1 КУпАП). Сама подія порушення податкового законодавства мала місце і вона була зафіксована в акті камеральної податкової перевірки. Такі дефекти протоколу не свідчать про очевидну протиправність чи свавільність дій осіб, які його складали. Суд не приймає посилання відповідача на постанови Верховного Суду України від 20.05.2009 у справі №6-3261св08, від 27.01.2010 у справі №6-11633св09, від 03.02.2010 у справі №6-15773св09, постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі №925/1196/18, постанову Верховного Суду від 19.09.2019 у справі №925/245/19. Так, за висновками суду касаційної інстанції в зазначених постановах, процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством. Однак такі висновки були зроблені касаційним судом щодо витрат на правову допомогу, понесених у справах, які розглядалися за правилами цивільного, господарського або адміністративного судочинства. ЦПК України, ГПК України та КАС України містять приписи, які врегульовують порядок розподілу судових витрат, в тому числі витрат на професійну правничу допомогу. В той же час, КУпАП, як вже зазначалося, таких приписів не містить. А тому, зазначені правові висновки не є релевантними до цього спору. В цілому суд констатує, що дав відповіді на всі важливі аргументи сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10.02.2010). VI.Судові витрати Згідно з п. 11 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Відтак підстави для здійснення розподілу судового збору відсутні. Водночас суд зауважує, що позивач вправі ініціювати питання про повернення судового збору (ст. 7 Закону України «Про судовий збір»).

Outcome: partial