Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

У вересні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Здолбунівської міської ради Рівненської області, просила позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . В обгрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 27 жовтня 2012 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2017 року розірвано. Від даного шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] . [PERSON] вихованням дитини не займається, не піклується про її духовний та моральний розвиток, стан здоров`я, не утримує матеріально, зокрема утворилася заборгованість по сплаті аліментів, що негативно впливає на розвиток та благополуччя дитини. Ухвалою суду від 26.09.2025 відкрито провадження у вказаній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 07.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав, просив не позбавляти його батьківських прав. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Здолбунівської міської ради Рівненської області Гуляр М.В. в судовому засіданні, просила відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] надали показання, згідно яких вказали, що відповідач [PERSON] не займається вихованням та утриманням [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 жовтня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який 07 вересня 2017 року розірвано, що підтверджується копією рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07.09.2017. Батьком [PERSON] , [INFO] , є відповідач [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 01.02.2013. Згідно рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07.09.2017, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 07 червня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до довідки Здолбунівського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області від 25.08.2025, станом на 25.08.2025 у [PERSON] переплата по аліментах складає 955 грн. 83 коп. Як вбачається із матеріалів справи, на даний час [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю [PERSON] . Згідно висновку органу опіки та піклування Здолбунівської міської ради від 31.10.2025, орган опіки та піклування дійшов висновку про не доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Всупереч доводам позивача матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про те, що відповідач [PERSON] нехтував своїми батьківськими обов`язками щодо дитини. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки не доведено, що він свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, ухиляється від виконання своїх обов`язків по відношенню до сина.

Outcome: dismissed