Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

У липні 2025 року [PERSON] (далі заявник, [PERSON] ), в інтересах якої діє представник адвокат Стаханов М. В., звернулася до суду з заявою, у якій просила встановити факт постійного проживання разом із сином [PERSON] , який помер [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , на час відкриття спадщини, тобто станом на [INFO] . На обґрунтування вимог заявник зазначила, що [INFO] помер її син [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина, яка складається з гаражу № [NUMBER] в обслуговуючому кооперативі «Атлант і К» на вул. Миру в м. Кременчуці Полтавської області та частки квартири [ADDRESS] . Заявник звернулася до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак отримала відмову у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини та відсутністю доказів постійного проживання зі спадкодавцем на час його смерті. Вказує, що з 1988 року постійно проживала та продовжує проживати в квартирі [ADDRESS] . За вказаною адресою вона зі своїм сином проживали разом, вели спільне господарство, [PERSON] здійснював догляд за нею, купував ліки, продукти. Однак, реєстрація місця проживання [PERSON] не за місцем постійного проживання стало перешкодою для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з чим змушена звернутися до суду для встановлення даного факту. Ухвалою від 09 липня 2025 року Автозаводський районний суд міста Кременчука прийняв до розгляду, відкрив провадження у цивільній справі та призначив судове засідання для її розгляду. Заявник та його представник у судовому засіданні підтримали вимоги заяви та просили її задовольнити. Заінтересовані особи у судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, звернулись з клопотаннями про розгляд справи без їх участі. Згідно з частиною першою статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За правилами пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суд розглядає в порядку окремого провадження. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» із змінами та доповненнями від 25 травня 1998 року, у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Суд установив, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 27 липня 1990 року (а. с. 11). [INFO] помер [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис № 413 та Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а. с. 9). Померлому [PERSON] на праві приватної власності належав гараж № [NUMBER] в Обслуговуючому кооперативі «Атлант 1-К» за адресою: [ADDRESS] та частка квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 06 квітня 2012 року, виданим Кременчуцькою міською радої Полтавської області та свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 20 вересня 2021 року приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Мушинським О. Ю. (а. с. 16, 19). [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] (а. с. 35). З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03 квітня 2025 року, виданої приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області убачається, що у провадженні приватного нотаріуса знаходиться спадкова справа № 15/2025 до майна померлої [INFO] [PERSON] , [PERSON] подала заяву, в якій просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відмовляючи у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , після померлого [PERSON] , приватний нотаріус виходив із того, що [PERSON] пропущено строк для прийняття спадщини, а також не надано доказів постійного проживання зі спадкодавцем (а. с. 13). Окрім того, з матеріалів спадкової справи убачається, що з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звертався [PERSON] , якому було також відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з підстав відсутності доказів спільного проживання зі спадкодавцем за однією адресою на день відкриття спадщини (а. с. 56). Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. За правилами статті другої Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. У постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 зазначено, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. У заяві про встановлення факту та в судовому засіданні заявник стверджує, що проживала з померлим [PERSON] з його народження (1990 року) та до дня його смерті [INFO] , однак була зареєстрована за іншою адресою. Так, з Акта про встановлення фактичного проживання від 23 червня 2025 року, складеного головою правління ОСББ «МЖК-І» в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що [PERSON] дійсно проживає з 1988 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS] (а. с. 20). У судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] вказали, що є сусідами [PERSON] та зазначили, що вона дійсно проживала разом із сином, зокрема, на час його смерті, за адресою: [ADDRESS] . Відповідаючи на запитання представника заявника, вказали, що були присутні під час складання акта про встановлення фактичного проживання від 23 червня 2025 року та підписували його. Зі змісту статті 76 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги, та зокрема можуть бути встановлені на підставі письмових доказів. Частинами першоютретьою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що обставини, повідомлені заявником, знайшли своє належне підтвердження під час судового розгляду справи, а тому наявні підстави для задоволення його заяви про встановлення юридичного факту. В силу вимог частини сьомої статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved