Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання дій протиправними про зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 18.12.2024 року [PERSON] прийшов на особистий прийому до депутатки Київської міської ради [PERSON] з приводу її депутатської діяльності. Вказаний прийом відбувався в адміністративній будівлі Київської міської ради за адресою: [ADDRESS] . Після особистого прийому у депутатки [PERSON] позивач на першому поверсі адміністративної будівлі зустрівся зі своїм знайомим [PERSON] . Фотозйомка вказаної зустрічі була здійснена помічницями депутатки Київської міської ради [PERSON] [PERSON] та [PERSON] без згоди позивача. Того ж дня депутатка Київської міської ради [PERSON] виклала на власній сторінці у соціальній мережі «Facebook» під іменем « [INFO] » публікацію з фотографіями, на яких зображений [PERSON] та громадянин [PERSON] . Публікація містила інформацію наступного змісту: «… А от одразу після прийому в столиці Київради мої помічниці зробили ось таке фото. [PERSON] а хто це з нами і що передає прямо після нашого з вами спілкування?» Посилання на джерело :[INFO] Публікація розміщена відповідачкою на сторінці, яка відкрита для перегляду необмеженого кола осіб та на неї підписано 16 000 осіб, а відтак фотографія міститься у відкритому доступі, а допис є публічним. Публікація з фотографіями, на яких зображений [PERSON] , здійснена відповідачкою без згоди позивача, а тому є неправомірною. На думку позивача розміщення його фото у дописі без його згоди та його розповсюдження в інформаційному просторі є порушенням права на недоторканність та повагу до приватного життя, яка потребує судового захисту, у вигляді вилучення публікацій. Розміщення фотографії у соціальних мережах є публічним поширенням інформації у вигляді фотографічного зображення, а тому така публікація може бути здійснена лише за згодою особи, а тому публікація зображення особи без її згоди є порушенням права особи на особисте життя. Оприлюднивши інформацію у соціальній мережі, відповідач розповсюдила неправдиву та недостовірну інформацію щодо позивача, адже вона не відповідає дійсності. Зважаючи на викладене позивач просить визнати дії депутатки Київської міської ради [PERSON] щодо публікації на власній сторінці у соціальній мережі «Facebook» допису з фотографіями, на яких зображений [PERSON] , протиправними та зобов`язати [PERSON] вилучити зі своєї сторінки у соціальній мережі фейсбук під іменем «[PERSON]» фотоматеріали стосовно нього без отримання його згоди. Постановити судове рішення, яким стягнути з відповідачів на користь Позивача судові витрати у вигляді сплати судового збору. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 24.07.2025 року відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 06.11.2025 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду по суті. Відповідачі своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалися. У судове засідання позивач не з`явився, про час та місце судового розгляду належним чином повідомлений, подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце судового розгляду належним чином повідомлена. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце судового розгляду належним чином повідомлена. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце судового розгляду належним чином повідомлена. Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного. 18.12.2024 року [PERSON] прийшов на особистий прийому до депутатки Київської міської ради [PERSON] з приводу її депутатської діяльності. Вказаний прийом відбувався в адміністративній будівлі Київської міської ради за адресою: [ADDRESS] . Після особистого прийому у депутатки [PERSON] позивач на першому поверсі адміністративної будівлі зустрівся зі своїм знайомим [PERSON] . Фотозйомка вказаної зустрічі була здійснена помічницями депутатки Київської міської ради [PERSON] [PERSON] та [PERSON] без згоди позивача . Того ж дня депутатка Київської міської ради [PERSON] виклала на власній сторінці у соціальній мережі «Facebook» під іменем « [INFO] » публікацію з фотографіями, на яких зображений [PERSON] та громадянин [PERSON] . Публікація містила інформацію наступного змісту: «… А от одразу після прийому в столиці Київради мої помічниці зробили ось таке фото. [PERSON] а хто це з нами і що передає прямо після нашого з вами спілкування?» Посилання на джерело :[INFO] Публікація розміщена відповідачкою на сторінці, яка відкрита для перегляду необмеженого кола осіб та на неї підписано 16 000 осіб, а відтак фотографія міститься у відкритому доступі, а допис є публічним. Публікація з фотографіями, на яких зображений [PERSON] , здійснена відповідачкою без згоди позивача. На запит [PERSON] №04/09-1 від 04.09.2025 року Київська міська рада листом від 09.09.2025 року № 225-СК-3202 повідомила, що відповідно до даних СЕД АСКОД службою діловодства секретаріату Київської міської ради було зареєстровано депутатське звернення [PERSON] від 25.08.2025 року № 08/37987. Як вбачається зі змісту депутатського звернення [PERSON] від 25.08.2025 року № 08/37987, 18.12.2024 року було зафіксовано, як помічник-консультант депутатки Київської міської ради Пашинної Л.В. [PERSON] на вході в кафе Київської міської ради на 1-му поверсі орієнтовно о 16.20-16.30 18.12.2024 року отримав готівкові кошти від невстановленого громадянина. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша-третя статті 12 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. Відповідно до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Тлумачення частини другої статті 278 ЦК України свідчить, що з метою захисту особистого немайнового права, законодавець допускає застосування різних способів захисту. У разі поширення інформації в мережі Інтернет, яка порушує особисте немайнове право особи, вимога про видалення статті з мережі Інтернет є належним способом захисту. Такого висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, в Постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/10624/21 (провадження № 61-1711св23). Позивач звернувся з позовом про визнання дій відповідачів щодо поширення інформації неправомірними, зобов`язання вилучити інформацію із фото зі сторінки мережі Інтернет. Ст.2 Закону України «Про міжнародні договори» передбачено, що міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо). 11.09.1997 для України набрала чинності Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (з протоколами) (Європейська конвенція з прав людини), яку ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97. Згідно з ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 2,4 ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. ЄСПЛ у рішенні від 07 лютого 2012 року у справі «Von Hannover v. Germany», заяви № 40660/08, 60641/08, зазначив, що зображення особи є одним із головних атрибутів її особистості, оскільки воно розкриває унікальні характеристики особи і відрізняє особу з-поміж інших. Право на захист свого зображення є одним із головних складових особистого розвитку, яке передбачає, передусім, право особи контролювати використання цього зображення, зокрема і не дозволяти його опублікувати. При встановленні балансу між захистом приватного життя та свободою вираження поглядів ЄСПЛ наголошує на необхідності враховувати, по-перше, внесок, зроблений фотографією або статтею до обговорення, що має загальний інтерес. Визначення того, що є предметом загального інтересу, залежатиме від обставин справи. Спосіб, у який фотографія або звіт оприлюднені, і спосіб, у який відповідна особа зображена на фотографії або у звіті, також може бути фактором, який потрібно брати до уваги. Обсяг, у якому було поширено звіт і фотографію, також може бути важливим фактором, залежно від того, чи є газета загальнонаціональною або місцевою, і має велику чи обмежену передплату. Обставини, за яких було зроблено фотографії. Тобто, чи сфотографована особа дала свою згоду на фотографування і на оприлюднення фотографій, або ж це було зроблено без повідомлення її, чи обманом, чи іншими незаконними засобами. Також потрібно звернути увагу на характер і серйозність втручання і на наслідки для відповідної особи оприлюднення фотографії. Для приватної особи, невідомої для громадськості, оприлюднення фотографії може становити більше втручання, ніж друкована стаття. Згідно з ч. 1,2 ст. 307 Цивільного кодексу України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру; знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до частин першої, третьої статті 308 ЦК України фотографія, інші художні твори, на яких зображено фізичну особу, можуть бути публічно показані, відтворені, розповсюджені лише за згодою цієї особи, а в разі її смерті - за згодою осіб, визначених частиною четвертою статті 303 цього Кодексу. Фотографія може бути розповсюджена без дозволу фізичної особи, яка зображена на ній, якщо це викликано необхідністю захисту її інтересів або інтересів інших осіб. Законодавство не визначає, як має бути оформлена згода фізичної особи на використання фотографії з її зображенням. Тобто, надаючи оцінку існуванню відповідної згоди, потрібно враховувати, що згода може бути надана у письмовому вигляді, усно, а також у формі мовчазної згоди. Мовчазна згода може проявлятися в тому, що особа знала й бачила, що її знімають на фото чи відеокамеру, але не висловила своїх заперечень щодо проведення зйомок, а також у випадку самостійного розміщення фото чи відеоспостереження для необмеженого кола користувачів і без зазначення про існування авторських чи суміжних прав на них. У постанові від 30.01.2019 у справі № 308/5318/15-ц Верховний Суд зазначив: «тлумачення частини першої статті 308 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, фотографія, на якій зображено фізичну особу, може бути публічно показана, відтворена, розповсюджена тільки за згодою фізичної особи. Винятком є випадки, за яких: (а) фізична особа позувала авторові за плату; (б) це викликано необхідністю захисту інтересів зображеної фізичної особи або інтересів інших осіб». Втім в останньому випадку потрібно враховувати, що використання будь-якої інформації, що посягає на приватність особи, має бути виправдана переважаючим публічним інтересом. Для уникнення неправомірного втручання у приватне життя особи потрібно утриматися від публікації відверто особистих фотографій, якщо тільки це безпосередньо не стосується питання публічного інтересу. Зазначені статті Цивільного кодексу України (307,308) розміщені законодавцем у главі 22 Цивільного Кодексу України - « Особисті немайнові права, що забезпечують соціальне буття фізичної особи», якою врегульовані приватні права фізичної особи. Згідно ч.1,2,3 ст. 269 ЦК особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно. Частиною першою ст. 270 ЦК визначено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя (ч.1 ст. 271 ЦК). Фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно. В інтересах малолітніх, неповнолітніх, а також повнолітніх фізичних осіб, які за віком або за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої особисті немайнові права, їхні права здійснюють батьки (усиновлювачі), опікуни, піклувальники ( ч.1 ст. 272 ЦК). Також, частинами 1-4 ст. 301 ЦК визначено, що фізична особа має право на особисте життя. Фізична особа сама визначає своє особисте життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб. Фізична особа має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя. Обставини особистого життя фізичної особи можуть бути розголошені іншими особами лише за умови, що вони містять ознаки правопорушення, що підтверджено рішенням суду, а також за її згодою. Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. ЄСПЛ вказує, що термін «приватне життя» є широким поняттям, яке не має вичерпного визначення, і поширюється на безліч аспектів самоідентифікації людини, наприклад, на ім`я особи та зображення, і включає в себе її фізичну та психологічну цілісність. Репутація і честь людини є частиною її самоідентифікації і психологічної цілісності, а тому також охоплюються поняттям «приватне життя». Відносно фотографій ЄСПЛ зазначив, що зображення особи є одним із головних атрибутів її особистості, оскільки воно розкриває унікальні характеристики особи і відрізняє особу з-поміж інших. Право на захист свого зображення є, таким чином, однією з головних складових особистого розвитку. Воно передбачає, головним чином, право особи контролювати використання цього зображення, в тому числі і не дозволяти його опублікувати. Хоча головною метою статті 8 Конвенції є захист особи від неправомірного втручання з боку державної влади, вона не лише зобов`язує державу утримуватися від такого втручання: окрім такого негативного заходу, можуть існувати позитивні зобов`язання, невід`ємні від ефективної поваги до приватного або сімейного життя особи. Ці зобов`язання можуть передбачати здійснення заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин осіб між собою. Це стосується також захисту зображення особи від зловживання з боку інших осіб (рішення у справі «Фон Ганновер проти Німеччини», заяви № 40660/08, 60641/08, від 07.02.2012). Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 667/266/15-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 161/19019/17. У звіті, зробленого відділом з проведення досліджень Європейського суду з прав людини «Інтернет: прецедентне право Європейського Суду з прав людини (станом на червень 2015 року), при аналізі судової практики Європейського суду , можливо зробити висновок, що концепція приватного життя, крім того, включає елементи, що стосуються права особи на своє зображення ( справа Шачча проти Італії, № 50774/99, § 29, ЄСПЛ 2005-I). Іншими словами, фотографії або відеокліпи, які містять зображення особи, будуть підпадати під сферу дії статті 8. Фактично, право на захист особистих зображень включає в себе право особи контролювати використання свого зображення, у тому числі право відмовитись від публікації. ( справа Фон Ханновер проти Німеччини (№2) [ВП] № 40660/08 та 60641/08, § 96, ЄСПЛ 2012). Це має значення при зберіганні фотографій на громадських чи соціальних сайтах в Інтернеті. Це та сфера, де захист репутації та прав інших осіб стає особливо важливим, тому, що фотографії можуть містити дуже особисту або навіть конфіденційну інформацію про особу чи його або її сім`ї ( Справа Ферлагсгруппе Ньюс ГмбХ та Бобі проти Австрії (№59631/09, 4 грудня 2012 року). Системний аналіз вищенаведеного законодавство дозволяє суду зробити висновок про те, що публікація фотографічних та відео - зображень у соціальних мережах інтернет можливо лише зі згодою особи, зображення якої публікується. Також, суд, враховуючи загальновідому інформацію із інформаційних джерел, вважає, що власні (приватні) сторінки у соціальних мережах відносяться до публічних інформаційних джерел, враховуючи необмежений доступ до даних сторінок інших сторонніх для власників користувачів даної мережі. Питання щодо обмеженості доступу до власних сторінок лише «друзями» розглядається судом з урахування поняття «друзі» в контексті соціальних мереж, які є значно ширшими ніж поняття «друзі» у звичайному розумінні, а також можливості «репосту» інформації, яка виводить відмічену інформацію, в тому числі фото-та відео, за межи власної сторінки, та дозволяє її перегляд сторонніми для власників сторінок особами. Крім того, суд, як загальновідому, визнає інформацію про те, що у мережах інтернет будь-яка власна інформація, в тому числі з сторінок з обмеженим доступом все частіше стає загально доступною завдяки втручанню сторонніх осіб (хакерів тощо) і не може вважатись повністю захищеною. В сучасній України поняття інтернет мереж та власних сторінок у соціальних мережах, в частині визначенні їх як засобів публічної публікації, не врегульовано на законодавчому рівні. Закон України «Про інформацію» від 13.01.2011 р. встановлює загальні правила і гарантії у сфері інформаційних правовідносин, не виділяючи при цьому особливостей регулювання мережі Інтернет. Але, оскільки Інтернет є універсальним комунікаційним засобом та способом передачі, оприлюднення і поширення інформації, більшість норм закону регулюють питання «цифрових прав». Визначення «засобу масової інформації» в поточній редакції Закону України «Про інформацію» дає можливість відносити до ЗМІ веб-сайти або навіть сторінки в соцмережах та блоги: «Засоби масової інформації - засоби, призначені для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації». (ч.2 ст.22 Закону). Таким чином суд приходить до висновку, що фотофіксація та розміщення відповідачем на власній сторінці інтернет мережі Фейсбук фотозображень позивача без його згоди є незаконним та така інформація підлягає вилученню. Судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1211,20 грн. підлягають стягненню з відповідачів відповідно до положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved