Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, без самостійних вимог - Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Кам`янської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач зареєстрований в належному на праві приватної власності будинку, однак тривалий час з 2018 року, в будинку не проживає, перебуваючи в РФ та не маючи можливості знятися з реєстрації через ЦНАП. Тягар утримання будинку та господарських споруд і обслуговування земельної ділянки лежить на позивачеві. Крім того, позивач має намір, подати необхідні документи для отримання державної житлової субсидії, так як отримує лише пенсію з 21 вересня 2021 року та інших будь-яких доходів не має. Сторони та їх представники в судове засідання не з`явилися, однак, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі матеріалів та про долучення письмових пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] . Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Третя особа та відповідач повідомлялися про дату і час проведення судового розгляду, в тому числі шляхом розміщення оголошення на веб-сайті суду, однак, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомили. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з викладеним, враховуючи заяву позивача, який не заперечував проти такого вирішення справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів на підставі наявних у справі доказів і ухвалити заочне рішення. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи, докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. [PERSON] , [INFO] , належить частка житлового будинку на підставі договору дарування частки житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом КРНО Дніпропетровської області Дербіною Р.Є. за реєстровим номером 925 від 06 серпня 2025 року та свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Дніпропетровської області Кудрявцевим В.О., за реєстровим номером 119 від 15 лютого 2021 року (арк.с.8-11). Відповідач по справі - - [PERSON] є сином позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] , виданого Світловодським міським відділом запису актів громадського стану за актовим записом N?477 від 17 липня 1985 року (арк.с.12) та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (арк.с.24). З наданих позивачем доказів вбачається, що відповідач не проживає в належному позивачеві житловому будинку з 2018 року, що підтверджується: Актами про підтвердження факту не проживання осіб від 18.08.2025 року N?37/15/1 та від 28.08.2025р. №41/15/1, а також письмовими поясненнями [PERSON] та [PERSON] (арк.с.15-16) Крім того, з наданих копій паспорту та свідоцтва про реєстрацію шлюбу (арк.с.12-15), вбачається, що з 2018 року відповідач перебуває на території РФ та уклав шлюб там же шлюб з громадянкою РФ . Посилання позивача на те, що тягар утримання будинку та господарських споруд і обслуговування земельної ділянки лежить на ній підтверджується копіями договорів про постачання електроенергії від 19.08.2025 року, розподілу та постачання природного газу від 20.08.2025 року. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями статті 41 Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями ст.47 Конституції, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 ст.383 ЦК та ст.150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей та інших осіб. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Статтею 405 ЦК передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлений ст.405 ЦК України строк у жилому приміщенні без поважних причин. Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані суду письмові докази, суд дійшов висновку, що відповідач добровільно змінив своє місце проживання, і є такими, що понад один рік без причин, які б могли бути визнані судом поважними, не проживає у спірному житловому будинку, належному на праві власності позивачу, не бере участі в утриманні будинку, його тривала відсутність за місцем реєстрації свідчить про те, що він має інше місце проживання, про що свідчить надана позивачем копія паспорту громадянина рф, втратив інтерес до спірного житлового будинку, а отже є законні підстави для визнання його такими, що втратив право користування житловим приміщенням. Крім того, з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду. На підставі ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 71, 72 ЖК України, 405 ЦК України,

Outcome: approved