Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

Позивач, ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС», звернувся до суду з позовом [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтовує тим, що 25.03.2024 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] укладено договір № 4499214 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, за яким останній отримав кредит у розмірі 3000 грн. строком на 360 днів шляхом переказу на його платіжну картку № [NUMBER] емітовану АТ КБ «ПриватБанк» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% від суми кредиту за кожен день користування (912,5% річних). 30.03.2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно якого сума кредиту збільшена до 5200 грн. 24.12.2024 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» укладено договір факторингу №24/12/24, відповідно до умов якого право вимоги за договором №4499214 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 25.03.2024 перейшло до ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС». Відповідач [PERSON] порушив взяті на себе зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредиту, у зв`язку з чим станом на 26.08.2024 року у нього виникла заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 33037,70 грн., яка складається з наступного: 5199,96 грн. - заборгованість за кредитом; 25237,74 грн. - заборгованість за нарахованими процентами, 2600 грн. - заборгованість за штрафом. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 33037,70 грн., судові витрати у розмірі 2422 грн. 40 коп. та 10000 грн. витрат на правову допомогу. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений за зареєстрованим місцем проживання, судова кореспонденція повернулася без вручення з поміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», а тому вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки. (Пункт 3, 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України, Постанови ВС від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19 (провадження № 61-7187св22), 30 листопада 2022 року у справі № 760/25978/13-ц (провадження № 61-6788св22), 31 серпня 2022 року у справі № 760/17314/17) Отже, відповідач вважається таким, що про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача на підставі матеріалів наявних у справі. Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного. Стаття 1054 ЦК України встановлює, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 25.03.2024 року [PERSON] , шляхом підписання електронним підписом «66981», уклав з ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» договір про надання споживчого кредиту в розмірі 3000 грн. строком на 360 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом за стандартною ставкою 2,50% за день, та 0,03% за зниженою ставкою в разі сплати до 07.04.2024 (включно) або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, коштів в сумі, не менше суми першого платежу, визначеного в Графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту. Після цього 30.03.2024 року [PERSON] , шляхом підписання електронним підписом, уклав з ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» додатковий договір до договору №4499214 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 25.03.2024 року. Згідно умов додаткового договору надається сума кредиту у розмірі 2200 грн., а загальна сума кредиту складає 5200 грн., строком на 360 днів, з періодичністю сплати кожні 15 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом 2,50% за день за стандартною ставкою, та 2,397% за зниженою ставкою, із періодичністю платежів зі сплати процентів кожні 15 днів. /а.с.15-19/ Суд враховує, що Закон України «Про електронну комерцію» передбачає можливість укладення електронних договорів. При цьому, згідно ст.12 вказаного Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Згідно п.12 ч.1 ст.3 ЗУ «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Враховуючи, що кредитний договір підписаний [PERSON] в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні договору сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, такий правочин слід вважати укладеним. Про допустимість такої форми укладення правочинів також зазначено у численних правових позиціях Верховного Суду, зокрема, у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 234/7163/20,у постанові від 12 червня 2023 року у справі №263/3470/20. Факт отримання позивальником кредитних коштів в сумі 3000 грн. та 2200 грн. від ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» підтверджується довідками ТОВ «Універсальні платіжні рішення» про переказ коштів за допомогою сервісу онлайн платежів іРау.ua, на карту № [NUMBER] /а.с.14, 21/ Крім того, на виконання ухвали суду про витребування доказів АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надав відповідь, згідно якої на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) банком емітовано платіжну карту № [NUMBER] ( [NUMBER] ), з фінансовим номером телефону [NUMBER] . Також, банком надано виписку про рух коштів за вказаною картою за період з 30.03.2024-02.04.2024, з якої убачається, що 30.03.2024 року на карту зараховано 2200 грн. /а.с.84-85/ Відповідач належним чином не виконував обов`язки за кредитним договором щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами, внаслідок чого утворилася заборгованість. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №4499214 заборгованість відповідача за період з 24.03.2024 року до 24.12.2024 року становить 33037,70 грн. /а.с.22-27/ До складу заборгованості входить: 5199,96 грн. заборгованості за тілом кредиту, 25237,74 грн. заборгованості за процентами, 2600 грн. штрафних санкцій. Відповідно до ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином та в певний строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після розстрочення. 24.12.2024 між TOB «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та TOB «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» укладено договір факторингу № 24/12/24, на підставі якого останнє за плату набуло право вимоги згідно з реєстром боржників. /а.с.38-42, 45/ Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення права вимоги №24/12/24 від 24.12.2024 ТОВ «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» набуло право вимоги заборгованості до [PERSON] за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4499214 від 25.03.2024 в розмірі 33037,70 грн., із них 5199,96 грн. - заборгованість за сумою кредиту, 2600 грн. - штрафні санкції, 25237,74 грн. заборгованість по нарахованим процентам. /а.с.46/ Подібне відступлення права вимоги відповідає положенням чинного цивільного законодавства, зокрема, статті 1077 ЦК України, згідно якої за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Таким чином, ТОВ «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» на законних підставах набуло право грошової вимоги до [PERSON] . Заборгованість залишається непогашеною. Разом з тим, враховуючи, що метою отримання кредиту є споживчі цілі, щодо нарахування процентів за користування кредитом суд виходить з наступного. 22.11.2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-ІХ (набрав чинності 24.12.2023) (далі - Закон №3498-ІХ), яким внесено зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (пп.6 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ) та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» (пп.13 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ). Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Зважаючи на те, що кредитний договір з відповідачем укладено 25.03.2024 року, після набрання чинності вказаними змінами до ЗУ «Про споживче кредитування» (24.12.2023 року), процентна ставка за користування наданим кредитом не повинна перевищувати 1%. Натомість умовами кредитного договору встановлено стандартну процентну ставку на рівні 2,5% на день. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом підлягають задоволенню частково, із застосуванням денної процентної ставки, яка не перевищує 1%. Як убачається з наданого розрахунку заборгованості денна процентна ставка у розмірі 2,5% (129,99 грн.) почала застосовуватись з 09.04.2024 року. Загальна тривалість застосування вказаної процентної ставки становить 260 днів. Всього з часу отримання кредиту відповідачем сплачено проценти в сумі 8575,9 грн. Відтак сума процентів за користування кредитом, що підлягає стягненню, становитиме 4944 грн. 14 коп. (з розрахунку: 5200 грн. х 1%/100х260 днів - 8575,86 грн.=4944,14 грн.) Крім того, суд звертає увагу на відсутність законних підстав щодо нарахування штрафів за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором. Як вже зазначалося, до складу заборгованості включено, зокрема, штрафи в сумі 2600 грн. Відповідальність у випадку неналежного виконання зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів передбачена п.6.4 укладеного кредитного договору. Разом з тим, відповідно до ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 року №2120-ІХ, Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється, зокрема, від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відтак, позовні вимоги позивача про стягнення з позичальника штрафів в сумі 2600 грн., нарахованих кредитором за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором, задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення заявленого позову, стягнувши з відповідача 5199 грн. 96 коп. заборгованості за тілом кредиту та 4944 грн. 14 коп. заборгованості за нарахованими процентами, а всього 10144 грн. 10 коп. В частині позовних вимог про стягнення штрафу в розмірі 2600 грн. та решти процентів в сумі 20255,82 грн. слід відмовити. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно до задоволених вимог ст.141 ЦПК України. Зважаючи на те, що розмір задоволених позовних вимог становить 30,70% від заявленої ціни позову, сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача, становить 743,68 грн. (з розрахунку: 2422 грн.40 коп. х 30,70/100=743,68 грн.) Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 10000 грн. суд виходить з наступного. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження надання правничої допомоги та понесених витрат на правничу допомогу позивачем додано договір №02/08/2024 про надання юридичних послуг від 02.08.2024 року. /а.с.47-48/ Факт надання юридичних послуг підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг №44 від 03.02.2025 та витягом з реєстру №1 до вказаного акту. Кошти в сумі 100 000 грн. за надані послуги перераховані відповідно до платіжної інструкції переказу коштів від 06.02.2025 року. /а.с.51, 52, 53/ Частиною четвертою статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно частини 6 вказаної статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з тим, при визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2024 року у справі № 756/6927/20, від 04 квітня 2024 року у справі № 701/804/21, від 10 квітня 2024 року у справі №530/259/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 367/6289/21, у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони. Враховуючи наведене, виходячи з принципів співмірності та розумності судових витрат, суд звертає увагу на той факт, що поданий позов про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором не є унікальним за своєю суттю, не представляє значної складності, є типовим та має шаблонний характер з огляду на вид діяльності позивача. Те, що подібні позови є непоодинокими випливає зі змісту договору про надання правничої допомоги, який не має конкретно визначеного предмету. Щодо порядку розрахунків за договором визначено, що вартість послуг становить 10 000 грн. за складання позовної заяви, без градації залежно від складності. Згідно акту-приймання передачі та платіжної інструкції убачається, що послуги надані та оплачені в кількості за 10 позовних заяв. За таких обставин суд доходить висновку про неспівмірність заявленої вартості витрат на правову допомогу і вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь ТОВ Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ -ФІНАНС», з 10000 грн. до 3000 грн.

Outcome: partial