Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу. Посилається на те, що 21 жовтня 2006 року з відповідачкою був укладений шлюб, який зареєстрований Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського обласного управління юстиції, актовий запис № 735. Від шлюбу у сторін народилась дитина син [PERSON] , [INFO] . Спільне життя між сторонами не склалось з причин несумісності характерів та різних поглядів на подружене життя. Стосунки з відповідачкою погіршились, зникло взаємопорозуміння, кожен живе окремим життям. Фактично сім`я розпалась. Шлюбні відносини припинені. Подальше перебування у шлюбі є неможливим та суперечить інтересам позивача. Зазначає, що на даний момент між ними не існує спору про місце проживання та виховання неповнолітнього сина. [PERSON] , [INFO] , після припинення шлюбних відносин та спільного проживання з відповідачкою залишився проживати з батьком. З того часу позивач повністю утримує, забезпечує життєві потреби та розвиток дитини. Позивач зазначає, що з метою соціального захисту прав та інтересів дитини, виникла потреба у юридичній фіксації зазначеного факту. Позивач просить суд шлюб розірвати, залишити проживати неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , із батьком, а також встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 01.10.2025 року, судом постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. 19.11.2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі закрито і призначено справу до розгляду по суті. 26.12.2025 року від представника Виконавчого комітету Чернівецької міської ради, як органу опіки та піклування, надійшли письмові пояснення, в яких просили відмовити у задоволенні позову в частині залишення дитини на самостійному вихованні та утриманні батька та встановлення відповідного факту, посилаючись на те, що між батьками укладено нотаріально посвідчений договір щодо визначення місця проживання дитини від 10.07.2025 року, наявність якого, на думку органу опіки, виключає можливість самостійного виховання дитини одним із батьків; що мати дитини не позбавлена батьківських прав та зобов`язана брати участь у вихованні дитини; а також на ненадання позивачем доказів належних побутових умов для проживання дитини. У судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. До початку судового засідання позивач подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, на позові наполягає. До початку судового засідання відповідачка подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі, на задоволенні позову не заперечує. Від представника Виконавчого комітету Чернівецької міської ради надійшла заява про проведення судового засідання без її участі. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилося без технічної фіксації. Дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 21 жовтня 2006 року Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського обласного управління юстиції, актовий запис № 735. Під час шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Сторони не ведуть спільного господарства, шлюбні відносини припинені. Між сторонами досягнуто згоди щодо місця проживання та порядку утримання їх спільної дитини. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Оскільки між сторонами на момент розгляду справи відсутній спір між батьками щодо місця проживання спільної дитини, після припинення фактичних шлюбних відносин дитина залишились проживати разом з батьком, то суд вважає за можливе зазначити з ким залишаться проживати діти після розірвання шлюбу. З цих підстав позов в частині розірвання шлюбу слід задовольнити, шлюб між сторонами - розірвати Щодо вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі законні підстави для задоволення позову в частині встановлення факту, що має юридичне. Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини, необхідний позивачу для з метою соціального захисту прав та інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. За відсутності спору між батьками дітей щодо їх виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дітей, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях. (Постанова ВС від 02.04.2025 р. у справі № 127/3622/24). Щодо позиції органу опіки та піклування та посилання на наявність нотаріально посвідченого договору про визначення місця проживання дитини від 10.07.2025 року, суд зазначає, що укладення такого договору між батьками є реалізацією їхнього права на врегулювання питань, пов`язаних із проживанням та вихованням дитини, і жодним чином не спростовує фактичних обставин справи того, що дитина фактично проживає з батьком, а саме батько здійснює повне утримання та безпосереднє виховання дитини в повсякденному житті. Наявність договору, навпаки, підтверджує досягнуту між батьками згоду щодо визначення місця проживання дитини з батьком, що узгоджується із заявленими позовними вимогами. Посилання третьої особи на постанову Верховного Суду від 15.01.2025 р. № 755/15383/23 є нерелевантним, оскільки у цій справі відповідачка визнала позовні вимоги в повному обсязі, тобто спір між батьками щодо місця проживання та виховання дитини відсутній. Щодо доводів про те, що мати дитини не позбавлена батьківських прав та зобов`язана брати участь у вихованні, суд звертає увагу, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком не тягне за собою позбавлення матері батьківських прав, не звільняє її від обов`язку брати участь у вихованні дитини та не суперечить нормам Сімейного кодексу України. Метою встановлення такого факту є виключно забезпечення соціального захисту прав та інтересів дитини, надання батькові можливості реалізувати права дитини у відносинах із державними органами та установами. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Таким чином, пояснення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради не спростовують встановлених судом фактичних обставин справи, не підкріплені належними доказами протилежного, а наведені у них правові підстави для відмови у позові є необґрунтованими. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дитини, які визнаються сторонами, не підлягають доказуванню. У суду не має підстав сумніватись в достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Суд вважає, що заявником доведений факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Суд, відповідно до ст. 89 ЦПК України оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності приходить до висновку що заявлені вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved