Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами. Позовні вимоги мотивує тим, що 14 червня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] укладено договір №3150669, відповідно до умов якого позичальнику [PERSON] надано кредит у розмірі 4000 гривень, зі строком користування кредитом на 30 днів. 16 грудня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір №16/12-2021-43, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Вердикт капітал» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі до відповідача [PERSON] за договором №3150669. Після цього, 10 січня 2023 року, між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір №10-01/2023 про відступлення (купівля-продаж) прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Коллект Центр» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] за договором №3150669. Загальний розмір заборгованості за договором №3150669 від 14.06.2021 року, що підлягає стягненню, станом на день формування позовної заяви, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 31940 гривень, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 4000 гривень, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 27500 гривень, заборгованість за комісіями 440 гривень. В подальшому, 27 жовтня 2021 року між ТОВ «1Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено договір №77824356 відповідно до умов якого позичальнику [PERSON] надано позику у розмірі 4200 гривень, зі строком користування позикою 15 днів. 22 лютого 2022 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір №22/02/2022, відповідно до якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило на користь ТОВ «Вердикт капітал» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі до відповідача [PERSON] за договором №77824356. Після цього, 10 січня 2023 року, між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір №10-01/2023 про відступлення (купівля-продаж) прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Коллект Центр» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] за договором №77824356. Загальний розмір заборгованості за договором №77824356 від 27.10.2021 року, що підлягає стягненню, станом на день формування позовної заяви, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 4201,66 гривень, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 1516,16 гривень, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 2685,26 гривень, нараховані 3 % річних 0,24 копійок. Загальний розмір заборгованості по поверненню коштів за вищевказаними договорами, що підлягає стягненню з [PERSON] , станом на день формування позовної заяви, становить 36141,66 гривень., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 5516,16 гривень., - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 30185,26 гривень, заборгованість за комісіями 440 гривень, нараховані 3% річних 0,24 копійки. Просить суд стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» заборгованість за договорами №3150669 від 14.06.2021 року та №77824356 від 27.10.2021 року в розмірі 36141,66 гривень, витрати на сплату судового збору у розмірі 2422,40 гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 13000 гривень. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги просить задовольнити, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних в справі доказів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоч про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлений, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у її відсутності на підставі наявних в справі доказів. Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 14 червня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №3150669, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 4000 гривень, за сплатою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, орієнтовний строк повернення кредиту 30 днів з моменту отримання кредиту, термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом - 14 липня 2021 року. 16 грудня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт капітал» укладено договір факторингу №16/12-2021-43, відповідно до умов якого, Витягу з реєстру боржників від 16 грудня 2021 року, Реєстру боржників, платіжного доручення №313550010 від 20 грудня 2021 року, ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Вердикт капітал» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі до відповідача [PERSON] за кредитним договором №3150669 від 14 червня 2021 року. 10 січня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір про відступлення прав вимоги №10-01/2023, відповідно до умов якого, Акту приймання-передавання Реєстру Боржників від 10 січня 2023 року, Реєстру Боржників від 10 січня 2023 року, ТОВ «Коллект Центр» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] за договором про споживчий кредит від 14 червня 2021 року №3150669. Із розрахунку заборгованості ТОВ «Вердикт Капітал» відомо, що за кредитним договором від 14 червня 2021 року №3150669 заборгованість [PERSON] станом на 16 грудня 2021 року становила 17940 гривень, з яких: 4000 гривень заборгованість за тілом кредиту, 13500 гривень - заборгованість по відсотках, 440 гривень заборгованість по комісіям, а станом на 10 січня 2023 року заборгованість вже становила 31940 гривень, з яких: 4000 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 27500 гривень - заборгованість по відсотках, 440 гривень заборгованість по комісіям. З наведеного вбачається, що за період з 16 грудня 2021 року по 10 січня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» додатково донараховано відповідачу до сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 14000 гривень. В подальшому, 27 жовтня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено договір позики №77824356, відповідно до умов якого позичальнику надано позику у розмірі 4200 гривень, за сплатою 1,99 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, строком на 15 днів з моменту отримання кредиту, з кінцевим терміном повернення кредиту 11 листопада 2021 року. 22 лютого 2022 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Вердикт капітал» укладено договір факторингу №22/02/2022, відповідно до умов якого, Витягу з реєстру боржників, платіжного доручення №333740001 від 23 лютого 2022 року, ТОВ «Вердикт капітал» набуло права грошової вимоги також до відповідача [PERSON] за договором позики №77824356 від 27 жовтня 2021 року. 10 січня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір про відступлення прав вимоги №10-01/2023, відповідно до умов якого, Акту приймання-передавання Реєстру Боржників від 10 січня 2023 року, Реєстру Боржників від 10 січня 2023 року, ТОВ «Коллект Центр» набуло права грошової вимоги також до відповідача [PERSON] за договором позики №77824356 від 27 жовтня 2021 року. Із розрахунку заборгованості ТОВ «Вердикт Капітал» відомо, що за договором позики №77824356 від 27 жовтня 2021 року заборгованість [PERSON] станом на 22 лютого 2022 року становила 4201,42 гривень, з яких: 1516,16 гривень заборгованість за тілом кредиту, 2685,26 гривень - заборгованість по відсотках, а станом на 10 січня 2023 року заборгованість вже становила 4201,66 гривень, з яких: 1516,16 гривень заборгованість за тілом кредиту, 2685,26 гривень - заборгованість по відсотках, 0,24 гривень 3 відсотки річних за ст.625 ЦК України. З наведеного вбачається, що за період з 22 лютого 2022 року по 10 січня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» додатково донараховано відповідачу до сплати 0,24 гривень 3 відсотки річних за ст.625 ЦК України. Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За приписами частин 3, 6, 7, 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Судом встановлено, що 14 червня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №3150669, а 27 жовтня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено договір позики №77824356, в електронній формі шляхом їх підписання відповідачем [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором, що прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Сторонами договору в належній формі було погоджено умови кредитування, зокрема, розмір кредиту, порядок його надання і повернення, розмір відсотків за користування кредитом, комісії. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За нормами статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Відповідно до вимог ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Судом досліджені надані банком докази видачі відповідачу кредиту, користування ним кредитними коштами, що доведено відповідними розрахунками, враховано, що зазначені докази відповідачкою не спростовано, що є її процесуальним обов`язком. Наведене узгоджується з висновком висловленим Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц. Ураховуючи наведене, а також те, що сторонами у справі укладено кредитні договори у встановленій законом формі з визначенням усіх істотних умов таких договорів, а саме шляхом підписання анкети-заяви та паспорта споживчого кредиту, відтак позов підлягає задоволенню, однак в лише в частині позовних вимог. Однак, щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги в розмірі 14000 гривень за договором про споживчий кредит від 16 червня 2021 року №3150669 слід зазначити наступне. Згідно із положеннями статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст.1048 та ч. 1 ст.1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічна правова позиція підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі 310/11534/13-ц, від 04.червня 2013 року по справі 916/190/18, від 08 листопада 2019 року по справі 127/15672/16-ц, від 23 червня 2020 року по справі 536/1841/15-ц, від 26 січня 2021 року по справі 522/1528/15-ц. Таким чином, позивач відповідно до ст.1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування. Позивач, пред`являючи позов, крім заборгованості за основною сумою боргу та відсотків, просив стягнути з відповідача додатково відсотки за кредитним договором від 14 червня 2021 року №3150669 в розмірі 14000 гривень, однак, як вбачається із розрахунку заборгованості, такі нараховані за межами строку дії кредитного договору. Звертаючись до суду із позовом про стягнення грошових коштів, позивач зобов`язаний навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються (п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України) і в подальшому довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Саме на суд покладено обов`язок підчас ухваленні рішення вирішити, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення,та якими доказами вони підтверджуються; чиє інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України (ч. 3 ст. 263 ЦПК України). Отже, вищевказані принципи вказують, зокрема, на те, що суд зобов`язаний перевірити розрахунок заборгованості незалежно від наявності та/або відсутності заперечень щодо нього з боку сторони відповідача. Як вбачається з договору про споживчий кредит від 14 червня 2021 року №3150669, анкети-заяви на кредит, графіку платежів, сторони обумовили строк кредиту 30 днів з 14 червня 2021 року по 14 липня 2021 року; сума кредиту за договором 4000 гривень; проценти за користування кредитом 1500 гривень, комісія 440 гривень. Тобто у договорі сторони обумовили суму кредиту, строк кредитування та строк повернення кредиту 14 липня 2021 року. Згідно з п. 1.5.2. договору проценти за користування кредитом складають 1500 гривень, які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно з п. 1.6. договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Пунктом 2.3.1.2 передбачено пролонгацію на стандартних (базових) умовах, згідно яких позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгація). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Згідно з п.4.2. договору у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п.1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст. 625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п. 1.6 договору. Згідно з п. 1.6. договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. З досліджених в судовому засіданні письмових доказів вбачаться, що первісним кредитором ТОВ «Мілоан» правомірно нараховано за договором про споживчий кредит №3150669 від 14 червня 2021 року відсотки [PERSON] у розмірі 13500 гривень за період пролонгації строку договору, однак, сума заборгованості за відсотками за кредитом в сумі 14000 гривень ТОВ «Вердикт Капітал», до якого перейшло право вимоги від ТОВ «Мілоан», нарахована вже після спливу визначеного договором строку кредитування, а відтак така задоволенню не підлягає. Щодо вимоги про стягнення комісії, суд зазначає наступне. Пунктом 1.5.1. кредитного договору про споживчий кредит №3150669 від 14 червня 2021 року комісія за надання кредиту складає 440 гривень, яка нараховується за ставкою 11.00 відсотків від суми кредиту одноразово в момент надання кредиту. Разом з тим, кредитодавцем у кредитному договорі, не вказано, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемним. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним. Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит в даному випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником. Такі висновки викладені Верховним Судом в постановах від 07.06.2023 у справі №686/14530/15(провадження № 61-13299св22), від 09.02.2024 у справі №337/3703/22провадження № 61-13859св23). Враховуючи те, що відповідачу встановлено плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд приходить до висновку про те, що положення пункту 1.5.1 кредитного договору в частині, що стосується комісії є нікчемними. Таким чином, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за комісією у розмірі 440 гривень необхідно відмовити з підстав їх необґрунтованості. Отже, в судовому засіданні встановлено, що в порушення умов договору про споживчий кредит від 14 червня 2021 року №3150669 відповідач [PERSON] ухиляється від взятих на себе зобов`язань, не погашає кредит та щомісячну сплату відсотків за фактичне використання кредитних коштів і станом на 16 грудня 2025 року (дата подання позову) її заборгованість перед позивачем ТОВ «Коллект Центр» становить 17500 гривень, з яких: 4000 гривень заборгованість за тілом кредиту, 13500 гривень - заборгованість по відсотках. Також встановлено, що в порушення умов договору позики №77824356 від 27 жовтня 2021 року відповідач [PERSON] ухиляється від взятих на себе зобов`язань, не погашає кредит та щомісячну сплату відсотків за фактичне використання кредитних коштів і станом на 16 грудня 2025 року (дата подання позову) її заборгованість перед позивачем ТОВ «Коллект Центр» становить 4201,66 гривень, з яких: 1516,16 гривень заборгованість за тілом кредиту, 2685,26 гривень - заборгованість по відсотках, 0,24 гривень 3 відсотки річних за ст.625 ЦК України. Враховуючи наведене, суд вважає, що в межах заявлених позовних вимог позов слід задовольнити частково і стягнути з відповідачки [PERSON] на користь ТОВ «Коллект Центр» 21701,66 гривень заборгованості за договором про споживчий кредит від 14 червня 2021 року №3150669 та договором позики №77824356 від 27 жовтня 2021 року, а в іншій частині позовних вимог відмовити. Відповідно до частин 1 та 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати в частині сплати судового збору слід розділити між сторонами пропорційно, у зв`язку з частковим задоволенням позову. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як зазначено у ч.4-6 вказаної статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Так, на підтвердження здійснених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано: договір про надання правової допомоги від 01.07.2024 року за №01-07/2024 з адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс», прайс-лист вартості юридичних послуг, затверджений 01.11.2023 року адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс», заявку на надання юридичної допомоги №45 від 03.11.2025 року із затвердженням послуг на суму 13000 гривень та Витяг з акту №16 від 28.11.2025 року про надання юридичної допомоги на суму 13000 гривень. Таким чином, судом встановлено, що позивач користувався правовою допомогою, поніс витрати на правничу допомогу, при цьому суд зазначає про відсутність обов`язку присуджувати стороні, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial