Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

[PERSON] у лютому 2025 року звернулась до суду з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON] про розірвання договорів, стягнення сплачених за товар коштів, пені, моральної шкоди. Позов обґрунтовано тим, що 19 листопада 2024 року між [PERSON] та фізичною особою - підприємцем [PERSON] , було укладено Договір на розробку дизайну, виготовлення та монтаж корпусних меблів № 241/084. За умовами Договору № 241/084 (п.1.1) відповідач як виконавець зобов`язувався здійснити розробку корпусних меблів, які б відповідали дизайну та розмірам приміщення, в якому їх заплановано розмістити та побажанням замовника, узгодити із замовником дизайн та матеріали і фурнітуру, з яких вони будуть виготовлені, а також здійснити доставку, занесення та монтаж меблів у приміщення замовника. Позивач належним чином та у повному обсязі виконала умови договору, сплативши передоплату у розмірі 16 000 грн., що складає 5 % від ціни договору, про що до позовної заяви додає підтвердження - платіжну інструкцію № 8361-0692-9082-6700 від 19.11.2024 року. Однак відповідачем станом на дату направлення позовної заяви не розроблено проект ескізу меблів для кухні, який би відповідав запиту замовника. Зокрема, замість чорного металевого профілю для поличок прописано бронзовий, бокальниці не додані, жодні побажання замовника не враховані. Натомість виконавцем за власною та без погодження із замовником включено до проекту сушку для посуду, відра для сміття, пластиковий лоток. Підставою для розірвання договору є істотне порушення умов з боку ФОП [PERSON] , що виразилося у неналежному виконанні обов`язку з розробки дизайну корпусних меблів, оскільки між замовником та виконавцем не узгоджено та не затверджено проект ескізу меблів для кухні, який би відповідав побажанням та запиту позивача, не узгоджено матеріали та фурнітуру, Акт приймання-передачі наданих послуг. Позивач здійснила передоплату за умовами укладеного договору, належним чином виконала усі свої зобов`язання, що випливали з цих правовідносин, у тому числі, й у частині оплати. Водночас Відповідач не виконав своїх зобов`язань - послуги не були надані, умови договору порушено. У зв`язку з цим у позивача виникло право вимагати повернення сплачених коштів, сплачених за товар, оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання. Згідно вимогами позову позивачка просить: розірвати Договір на розробку дизайну, виготовлення та монтаж корпусних меблів № 241/084 від 19.11.2024 року, стягнути з ФОП [PERSON] на її користь сплачені за договором кошти в сумі 16 000 грн., 9245,23 грн. пені та моральну шкоду в розмірі 8000 грн., а також вирішити питання про понесені позивачем судові витрати. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21 квітня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2025 року закрито підготовче судове засідання та справу призанчено до судового розгялду. Відповідачем 17.06.2025 року подано відзив на позовну заяву, у я кому він проти задоволення позову заперечив. Відзив обгрунтовано тим, що на виконання умов договору відповідачем 25.11.2024 року у групі, створені у месенджері Telegram була надіслана перша Візуалізація- файл «Перший макет кухні» із пропозицією переглянути на відповідність побажанням позивачки і внести зауваження та пропозиції. Відповідь від позивача було отримано лише 28.11.2024 року. Протягом 28.11.2024-29.11.2024 (останній день строку виконання першого етапу робіт ) позивач повідомила, що бажає встановити винний холодильник, який хоче поєднати з вітриною. З боку відповідача позивачці негайно було надано рекомендації щодо його встановлення. 01.12.2024 року позивачка підготувала нові пропозиції (зміну вітрини, додавання скляної полиці в алюмінієвій чорній рамі, додавання підсвітки по периметру, додавання бокальниці). З метою належного виконання першого етапу роботи, у відповідь позивачу були поставлені уточнюючі запитання для внесення відповідних змін у візуалізацію та направлення візуалізації на погодження. Надалі позивачу були надіслані кілька варіантів візуалізації вітрини, протягом всього часу враховувались нові побажання з її боку, що потребувало внесення в черговий раз відповідних правок. 11.12.2024 року позивач надала згоду на розроблення фінального макету, з 13.12.2024 року по 18.12.2024 року з боку позивача почали надходити нові пропозиції. 17.12.2024 року позивач відвідувала офіс відповідача для остаточного визначення матеріалів для фасаду, лише 18.12.2024 року остаточно погодила колір фасадів. 20.12.2024 року позивачка висловила бажання додати у колону з технікою підігрівач для посуду, що в черговий раз потребувало внесення змін у візуалізацію /специфікацію. Фінальний макет було надіслано позивачу для ознайомлення і затвердження 27.12.2024 року. Того ж дня позивач повідомила про небажання подальшої співпраці з відповідачем. З моменту внесення позивачем останніх правок до макету до завершення роботи над фінальним макетом пройшло лише 7 днів, в той час, коли строк для виконання першого етапу робіт за Договором становить 10 днів. Вказані дії позивача унеможливили перехід відповідача до наступного етапу робіт. Таким чином відповідач вважає, що оскільки значну частину робіт за договором вже було проведено, в силу приписів ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач як споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилися. Відповідач зазначає, що оскільки перший етап робіт був виконаний повністю, то підстави для повернення авансу відсутні. В частині позовних вимог щодо стягнення штрафних санкцій відповідач зазначає, що оскільки ним не було допущено порушення умов договору, а відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій настає лише у випадку такого порушення, відсутні підстави для стягнення штрафних санкцій. Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди відповідач зазначає, що протиправність дій відповідача не доведена, а відтак відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. 12.08.2025 року позивачем було подано відповідь на відзив, у якому зазначено, що жодна з умов першого етапу робіт не була виконана належним чином, жодного документа, який би засвідчував факт завершення виконання відповідачем роботи по першому етапу Договору позивачу не надавалися. Після неодноразових уточнень позивача фінальний ескіз відповідно до побажань замовника відповідачем не розроблено. Той факт, що виконавець відпрацював авансову передоплату в розмірі 16 000 грн. жодним доказом не підтверджується, а відтак вказані суми коштів підлягають поверненню. Недоліки робіт є істотними, крім того, Договір підлягає розірванню на підставі ст.652 ЦК України у зв`язку із істотним порушенням стороною умов договору. 14.10.2025 року відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначено, що за змістом п. 6.3 Договору приймання замовником виконаних робіт оформляється актом приймання-передачі, який надається виконавцем в момент передачі меблів замовнику. Відповідно до п.6.5 Договору робота вважається прийнятою замовником після підписання Акту приймання-передачі виконаних робіт та сплати замовником повної вартості робіт за Договором. Оскільки позивач припинила виходити на зв`язок, це унеможливило підписання Акту приймання-передачі та переходу до наступного етапу виконання робіт. Значна частина пропозицій з боку позивача була висловлена під час першого етапу виконання робіт, що вимагало внесень змін та коригувань у підготовлений 3 -D макет меблів, а відтак прострочення виникло з вини позивачки. Відповідачем повністю виконано перший етап робіт за Договором, а відтак сплачений аванс поверненню не підлягає. Недоліки робіт в розумінні ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» не можуть вважатися істотними, оскільки пропуск строку виконання першого етапу робіт не підпадає під жоден критерій істотного недоліку. Крім того, вказане повинно бути підтверджене висновком експертизи. Оскільки право позивача не порушено, то і підстави для стягнення моральної шкоди відсутні. 19.01.2026 року відповідачем було подано додаткові пояснення, у яких він зазначає, що перший етап робіт за договором ним виконано повністю, одна відповідач не зміг приступити до наступного етапу виконання робіт за договором внаслідок бездіяльності позивача, в той час, коли сплачений за договором аванс підлягає поверненню лише у разі невиконання зобов`язань за договором. Крім того, за змістом ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконано ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору. Також за змістом ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів», на який посилається позивач в обгрунтування своїх позовних вимог договір підлягає розірванню у разі наявності істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару. Ст.1 вказаного закону дано визначення поняття істотний недолік. Оскільки пропуск строку виконання першого етапу робіт стався з причин, незалежних від відповідача, він не підпадає під жоден із критеріїв визначення недоліку як істотного, крім того, висновку експертизи, який би підтверджував істотність недоліку позивачем не подано. З врахуванням наведеного вважає, що встановлені Законом України «Про захист прав споживачів» підстави для розірвання договору та стягнення авансу та штрафних санкцій, відсутні. Водночас позивач посилається на положення ст.652 ЦК України, яка передбачає можливість розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення його умов іншою стороною, що свідчить про зміну правових підстав позову. В судовому засіданні представник позивача адвокат Шкляр О.В. позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовіній заяві, відповіді на відзив на позовну заяву та просила їх задовольнити, посилаючись на положення ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву та додаткових поясненнях. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Розгляд справи проводився у порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч.2 ст.509 ЦК України). Судом встановлено, що 19 листопада 2024 року між [PERSON] та фізичною особою - підприємцем [PERSON] , було укладено Договір на розробку дизайну, виготовлення та монтаж корпусних меблів № 241/084. За умовами Договору № 241/084 (п.1.1) відповідач як виконавець зобов`язувався здійснити розробку корпусних меблів, які б відповідали дизайну та розмірам приміщення, в якому їх заплановано розмістити та побажанням замовника, узгодити із замовником дизайн та матеріали і фурнітуру, з яких вони будуть виготовлені, а також здійснити доставку, занесення та монтаж меблів у приміщення замовника. За змістом пункту 3.1. Договору № 241/084 ціна даного Договору складається із суми вартості виконання трьох етапів робіт, вказаних у п.2.1-2.2 цього Договору. Повна ціна Договору вказана в п.2.7 Додатку № 2. Вартість кожного з цих етапів вказана у п. 1-2.6 Додатку № 2 до цього Договору. Як вбачається із п. 1.1.-2.6 протоколу погодження ціни Договору (Додаток № 2) до Договору на розробку дизайну, виготовлення та монтаж корпусних меблів № 241/084 від 19.11.2024 року, вартість технічного заміру 850 грн., вартість виготовлення меблів- 338 510 грн., передоплата, передбачена п.2.1 Договору становить 16 000 грн., вартість збирання меблів 17 000 грн., вартість доставки меблів 2200 грн., вартість занесення меблів- 650 грн., вартість монтажу меблів в приміщенні замовника- 17 000 грн. Відповідно до п. 2.7 Додатку № 2 повна вартість цього Договору становить 376 010 грн. та складається із суми вартості виконання трьох етапів робіт, вказаних у пунктах 2.1-2.2 та 6.1 Договору. Відповідно п.3.3 Договору оплата замовником виконаних робіт за даним Договором здійснюються в національний валюти Україні - гривні. Розрахунок по Договору здійснюється у готівковій та безготівковій формі. Згідно з п. 4.1 Договору перший етап виконання цього Договору, вказаний у п.2.2 Договору Виконавець зобов`язується виконати протягом 10 днів з моменту внесення замовником передоплати у розмірі, погодженому між сторонами під час підписання даного Договору та зазначеному у п. 2.2 Додатку № 2 до цього Договору. П. 4.2 Договору передбачено, що другий етап виконання цього Договору, вказаний у пункті 2.2 Договору, виконавець зобов`язується виконати протягом 72 днів з часу отримання від замовника авансового платежу, який складає 60% від повної вартості виготовлення меблів, за винятком п.2.2.2 даного договору. Відтак сторони обумовили умови договору: ціну та строк виконання робіт. Позивач належним чином та у повному обсязі виконала умови договору, сплативши передоплату у розмірі 16 000 грн., що складає 5 % від ціни договору, що підтверджується доданою до позовної заяви платіжною інструкцією № 8361-0692-9082-6700 від 19.11.2024 року. Відповідно до п.п. 2.1.1 п. 2.1 Договору виконавець відповідно до побажань замовника розробляє ескізи меблів, узгоджує із замовником матеріали та фурнітуру, з яких будуть виготовлені меблі, створює калькуляцію їх вартості а замовник протягом однієї доби здійснює авансову передоплату у розмірі 10 % від узгодженої загальної вартості Договору, яка вказана у п.2.7 Додатку 3 2 до цього Договору. Ескізи меблів та матеріалів, з яких вони будуть виготовлені, та фурнітура, відображаються в Додатку № 1 до цього Договору , який є невід`ємною частиною цього Договору. За бажанням замовника Виконавець розробляє об`ємний 3-D макет меблів-(Візуалізацію) згідно з ескізом, але не більше трьох безкоштовних варіантів. Кожна наступна візуалізація за ціною 800 грн/шт. Згідно з п.п. 2.1.3 п.2.1 Договору після представлення виконавцем замовнику варіантів візуалізації, замовник затверджує обрану візуалізацію шляхом надсилання виконавцю повідомлення «Погоджую Візуалізацію» на електронну адресу або на месенджер VIBER, TELEGRAM у випадку здійснення комунікації між сторонами за допомогою електронної пошти або месенджерів або шляхом особистого напису «Погоджено» (прописом) на примірнику візуалізації з датою і підписом замовника. П.п. 2.1.4 п.2.1 Договору передбачено, що одночасно із затвердженням Візуалізації замовник здійснює авансовий платіж, який складає 50 % від узгодженої загальної вартості Договору, яка вказана у п. 2.7 Додатку № 2 до Договору. Сума цього авансового платежу, разом із сумою передоплати, передбаченої п. 2.2 Додатку № 2 до Договору після підтвердження Візуалізації та запуску меблів у виробництво, у випадку дострокового припинення Договору з ініціативи замовника, поверненню не підлягає. Згідно з п.п. 10.1.3 п.10.1 Договору у випадку розірвання Договору з ініціативи замовника після розробки виконавцем 3-D макету меблів (Візуалізація) відповідно до п. 2.11.1 Договору, сума сплаченого замовником авансового внеску п.2.2 Додаток № 2 до Договору не підлягає поверненню та залишається у виконавця так як є вартістю оплати за виконаний Виконавцем об`єм робіт. Станом на дату направлення позовної заяви відповідачем не розроблено проект ескізу меблів для кухні, який би відповідав запиту замовника. Згідно з ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Позивач здійснила передоплату за умовами укладених договорів, належним чином виконавши зобов`язання. Водночас Відповідач не виконав своїх зобов`язань - послуги не були надані у встановлені строки, умови договору порушено. У зв`язку з цим у позивача виникло право вимагати повернення сплачених коштів, оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання. Положенням статті 629 ЦК України закріплений принцип обов`язковості договору. Тобто ЦК України закріплює принцип непорушності досягнутих сторонами правочину домовленостей, а відтак і закріплених у договорі відповідних умов. Однак, після укладення договору в процесі його виконання може виникнути потреба у внесенні змін до умов договору за ініціативою однієї або обох сторін, або ж, договір взагалі може бути припинений шляхом його розірвання. У загальних положенням про договори в ЦК України безпосередньо визначаються підстави та правові наслідки лише щодо зміни та розірвання договору, але не містяться норми, які б конкретно визначали підстави та порядок припинення договору, крім його розірвання, яке є лише однією із підстав припинення договору. Відповідно до ст. ст. 6, 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст.628 цього Кодексу. Зміст договору, відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони відповідно до договору засвідчили, що всі умови договору їм зрозумілі й вони вважають їх справедливими по відношенню до себе та підтвердили свою здатність виконувати умови договору в цілому. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Договір на розробку дизайну, виготовлення та монтаж корпусних меблів № 241/084 містить елементи різних договорів, а відтак за змістом ст.628 ЦК України є змішаним договором. Так, відповідно до ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Ст.907 ЦК України передбачено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. За змістом п. 10.3 Договору на вимогу однієї із сторін цей Договір може бути достроково розірваний за умови попередження про це іншої сторони за місяць до запланованої дати розірвання і виконання стороною, що ініціювала розірвання Договору, всіх її зобов`язань за цим Договором пропорційно до робіт, виконаних другою стороною, до отримання попередження про розірвання Договору. 10.01.2025 року позивачем було надіслано на адресу відповідача вимогу про повернення попередньої оплати за Договором, що розцінюється судом, як відмова від Договору. Відповідно до норм статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Згідно зі статтею 843 Цивільного кодексу України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу. Стаття 853 Цивільного кодексу України встановлює обов`язок замовника прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові, в іншому випадку він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі. Частиною 1 статті 854 Цивільного кодексу України визначено, що якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Відповідно до частини 4 статті 879 Цивільного кодексу України оплата робіт проводиться після прийняття замовником збудованого об`єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін. Відповідно до частини 4 статті 882 Цивільного кодексу України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акту визнані судом обґрунтованими. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, передбачені договором або законом. Робота, відповідно до ст. 857 ЦК України, виконана підрядником, має відповідати умовам договору підряду, якості, визначеній у договорі, або вимогам, що звичайно ставляться, на момент передання її замовникові. У встановлений строк, так й на час розгляду справи, відповідач не виконав визначені договором роботи - не здійснив, водночас попередню оплату за договором отримав. Відповідальність підрядника за неналежну якість роботи встановлена ст. 906 ЦК України. Відповідно до ч. 2 - 4 ст. 849 ЦК України, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника.Замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору. Положеннями статті 615 ЦК України установлено, що у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється. Відповідно до частин 1, 3 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Отже, за змістом наведених положень законодавства розірвання договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Право сторони на одностороннє розірвання договору може бути передбачено законом або безпосередньо у договорі, а може залежати від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору). Згідно з частиною 2 статті 598 ЦК України припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ч. 2 - 5 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Права та обов`язки споживачів визначені ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів». За наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків (ч.4 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. За наявності у роботі (послузі) істотних недоліків, споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків (ч.4 ст. 10 вказаного Закону). Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. У зв`язку з недобросовісним ставленням відповідача до зобов`язань за договором позивач в цілому не отримав замовлену послугу (поставлення товару). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до п.8 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу. Як встановлено в ході розгляду справи відповідач не надав позивачу послуги у встановлений договором строк, чим порушив права споживача. Аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19, постанова Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17). Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, постанову Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/12382/17 вказує, що аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося. Обставин, за наявності яких за змістом п.п. 2.1.4 п.2.1, п. 10.13 Договору, сума авансу не підлягає поверненню, судом не встановлено. Судом встановлено, що позивач перший етап договору, який полягав у розробці ескізів меблів та розробки 3-D макетів меблів належним чином не виконав. За таких обставин договір підлягає розірванню на підставі статей 615,651, 849,907 ЦК України, ч.1 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» зі стягненням з відповідача на користь позивача як замовника сплаченого позивачем вартості передоплати товару 16 000 грн. Відтак, позов в частині розірвання договору та стягнення сплачених грошових коштів за договором підлягає задоволенню. Підстав для розірвання договору відповідно до ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів», на положення якої посилається позивач в обгрунтування позовних вимог судом не встановлено з огляду на те, що істотність недоліків наданих відповідачем послуг позивачем не доведена та не підтверджена, в тому числі висновком судової експертизи, як і відсутні критерії істотного недоліку, що визначені п.12 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів». Посилання позивача на положення ст.652 ЦК України як на підставу для розірвання Договору не беруться судом до уваги з урахуванням того, що за змістом ч.2 цієї статті ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. В даному випадку сукупність вказаних умов одночасно відсутня. Крім того, за змістом частини другої статті 652 ЦК України, розірвання договору за рішенням суду у зв`язку із істотною зміною обставин можливо лише у разі, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання. Згідно з частиною четвертою цієї статті зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. У такому разі суд при вирішенні питання на предмет можливості задоволення вимоги заінтересованої сторони, має встановити факт зміни істотної обставини, за наявності одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України (подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 911/537/19). На стабільність договірних відносин можуть вплинути непередбачувані обставини, що виникають після укладення договору, істотно порушують баланс інтересів сторін і суттєво знижують для кожної з них очікуваний результат договору. Право змінити чи розірвати договір у разі істотної зміни обставин, які були визначальними на час його укладення, направлене на захист сторін договору від настання ще більш несприятливих наслідків, пов`язаних із подальшим його виконанням за існування обставин, що відповідають характеристикам, визначеним у статті 652 ЦК України. Отже, за загальним правилом у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися, укладаючи договір, його можна змінити чи розірвати за згодою сторін. Можливість такої зміни або розірвання може бути обмежена, коли інше передбачає договір або випливає із суті зобов`язання (абзац перший частини першої статті 651 ЦК України). Припис абзацу другого частини першої статті 652 ЦК України встановлює критерій, за яким для зміни чи розірвання договору на підставі цієї статті обставини, якими, укладаючи його, керувалися сторони, мають змінитися настільки, що, якби останні могли це передбачити, то б узагалі не уклали договір чи уклали б його на інших умовах. За відсутності істотної зміни обставин, зокрема за незначної їх зміни або за виникнення труднощів у виконанні договору, які сторони могли розумно передбачити, на підставі статті 652 ЦК України договір не можна змінити ні за згодою сторін, ні за рішенням суду. Схожа правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №363/1834/17. Враховую викладене, судом не встановлено, а позивачем належними, допустимими та достовірними доказами не доведено та не підтверджено, що відбулась істотна зміна обставин, якими сторони керувалися при укладенні Договору. істотної зміни обставин, якими сторони керувалися, укладаючи договір, а відтак і підстав для розірвання договору відповідно до ст.652 ЦК України. Аргументи представника відповідача щодо того, що позивачем змінено підставу позову, внаслідок чого на даній стадії процесу суд повинен відмовити у задоволенні позову, не беруться судом до уваги з огляду на наступне. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовував посиланням на ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів. В подальшому у відповіді на відзив на позовну заяву позивач зазначив про наявність підстав для розірвання Договору відповідно до ст.652 ЦК України. Вказане було розцінено відповідачем як зміна підстав позову. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога. У постанові від 4 вересня 2024 року по справі №278/2111/23 Верховний Суд зазначив, що принцип jura novit curia («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права. Застосування судом принципу jura novit curia («суд знає закони») не є безмежним. Отже, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін, яких не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації. Проте з врахуванням того, що суд дійшов висновку про задоволено позову в частині розірвання договору саме на підставі ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів та ст.ст.615,651 849,907 ЦК України та, відповідно, про відсутність підстав для розірвання Договору відповідно до ст.652 ЦК України, яка була зазначена позивачем як додаткова підстава для задоволення позову, зміна правової підстави позову у даному випадку не має значення та принципу змагальності сторін не порушує. Щодо позовних вимоги в частині стягнення пені в сумі 9 245,23 грн., вони до задоволення не підлягаю з врахуванням нижченаведеного. Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Відповідно до пункту 7.3 договору у випадку неякісного виконання робіт, вказаних у цьому Договорі, що призвело до продовження терміну передачі меблів замовнику, з виконавця стягується пеня у розмірі облікової ставки Національного банку України, яка діяла у цей період від суми несплачених (залишкових коштів) замовником за кожен день прострочки. Стаття 610 Цивільного кодексу України встановлює, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора (стаття 613 Цивільного кодексу України). Частиною 1 ст. 538 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. Так, за змістом погоджених сторонами умов Договору відсутність у відповідача відповідної можливості своєчасно виконати зобов`язання за договором презюмується, оскільки імперативний обов`язок позивача погодити 3-D макет меблів (Візуалізація) прямо передбачений, зокрема, підпунктом 2.1.3 п.2.1 Договору. Відповідачем було частково виконано перший етап договору, який полягав у розробці ескізів меблів та розробки 3-D макетів меблів. Однак виконання вказаних робіт відповідачем у повному обсязі та у встановлений договором строк не було можливим у зв`язку із численними правками та новими побажаннями позивача.Значна частина пропозицій з боку позивача вимагала внесень змін та коригувань у підготовлений 3 -D макет меблів, а відтак прострочення виникло з вини позивачки. З моменту внесення позивачем останніх правок до макету до завершення роботи над фінальним макетом пройшло лише 7 днів, в той час, коли строк для виконання першого етапу робіт за Договором становить 10 днів. Вказані дії позивача унеможливили перехід відповідача до наступного етапу робіт. З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про наявність прострочення позивачем виконання його договірних зобов`язань за укладеним між сторонами Договором, до виконання яких відповідач не міг у повному обсязі та належним чином виконати свій обов`язок з виготовлення проекту ескізу меблів, а відтак і про відсутність порушень відповідачем умов спірного Договору в частині несвоєчасного, за твердженням позивача, виконання робіт. Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди в сумі 8000 грн., суд виходить з таких норм чинного законодавства. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вона заподіяна, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою. Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 3, 5, 9, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N4 від 31.03.1995, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Крім того, у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду унормовані відповідно до положень статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Верховний Суд у постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц зазначив, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, судом враховуються правові висновки, здійснені Верховним Судом, викладені у постановах від 12.06.2023 у справі №686/7245/22, провадження №61-2174св23; від 29 травня 2023 року у справі №757/13867/21, провадження № 61-11498св22; від 02 березня 2023 року у справі №607/21703/21, провадження № 61-11873св22. Суд зауважує, що Верховний Суд у постановах: від 20 березня 2019 року у справі №918/203/18; від 28 жовтня 2020 року у справі №904/3667/19, зробив висновок, який є застосованим й до даних правовідносин, про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою. При цьому, суд виходить з того, причинний зв`язок, як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, між протиправною поведінкою та шкодою виражається у тому, що шкода, повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Натомість, ані особливостей психічного / психологічного стану, зумовленого пошкодженням майна позивача внаслідок ДТП, ані змін / погіршення стану здоров`я, прийому медичних препаратів у даній справі не підтверджено. Суду не надано й доказів того, що внаслідок протиправних дій відповідача погіршились відносини із оточуючими людьми. У ч.1-3 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідачем було частково виконано перший етап договору, який полягав у розробці ескізів меблів та розробки 3-D макетів меблів. Оскільки виконання договірних зобов`язань щодо виконання першого етапу робіт в повному обсязі відповідачем у встановлений договором строк не було можливим у зв`язку із численними правками та новими побажаннями позивача, відсутній такий обов`язковий елемент складу цивільного правопорушення, що є підставою для відшкодування моральної шкоди, як вина. За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди не доведені належними та допустимими доказами, а твердження позивача про завдану моральну шкоду не зумовлюють настання обов`язку з її відшкодування з боку відповідача. Тому за результатами розгляду справи суд дійшов висновку про те, що права та інтереси позивача відновлені в судовому порядку, за результатами розгляду цивільної справи, а сам по собі факт несвоєчасного виконання позивачем умов договору не підтверджує наявність правових підстав для відшкодування шкоди. Враховуючи вищевикладене, дослідивши надані стороною позивача на підтвердження позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди письмові докази, суд дійшов висновку про те, що позов в цій частині за наявної аргументації та доведеності не підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA,№ 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Відмовляючи у стягненні моральної шкоди на користь позивача, суд не оцінює розмір заявлених позовних вимог з точки зору справедливості та розумності за умови не доведення підстав для її стягнення. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Зважаючи на надані докази, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, обставини, що спростовують в цілому позовні вимоги, судом не встановлені. Беручи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів». За змістом ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивачем заявлялися дві позовні вимоги: про розірвання договору та стягнення коштів, а відтак за вказаними вимогами слід сплачувати судовий збір як за дві окремі вимоги майнового та немайнового характеру. Згідно із ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2025 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу з 01 січня 2025 року встановлено у розмірі 3028 грн. Відповідно до п.п. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 України «Про судовий збір» за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 1211,20 грн.; за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру -1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ціна позову складає 33 245,23 грн., 1 % від цієї суми становить 332, 45 грн., що є меншим від 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а відтак позивачу належало б сплатити за вимогою майнового характеру 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 1211,20 грн. Однак, з врахуванням часткового задоволення судом позову в сумі 16 000 грн., з з відповідача на користь держави підлягає сплаті судовий збір пропорційно до задоволених вимог у розмірі 1792,58 грн. ( 1211,20 грн. +581,38 грн. (16 000 грн. : 33 245,23 грн.= 0,48 Х 1211,20 грн. = 581,38 грн.) На підставі вищевикладеного, ст.ст.22, 23, 526, 625, 633, 837, 901, 906, 907 ЦК України, ст.ст.4, 10, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12 квітня 1996 року (зі змінами та доповненнями), ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 280, 352 ЦПК України, суд -

Outcome: partial