Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

В лютому 2025 року керівник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до Самарського районного суду міста Дніпра з позовом до [PERSON] про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою, шляхом знесення розміщених на ній будівель і споруд та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно нежитлове приміщення (магазин продовольчих товарів) загальною площею 21. 7 кв. м., розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1653949312101, проведену 24 лютого 2018 року державним реєстратором КП «Бюро технічної інвентаризації» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області Вусик М.О. (номер запису про право власності 28115309), із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 165394932121101. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що під час реалізації представницьких повноважень Лівобережною окружною прокуратурою міста Дніпра встановлено, що державним реєстратором КП «БТІ» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області Вусик М.О., 24 вересня 2018 року зареєстровано право власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення (магазин продовольчих товарів) площею 21.7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, виданого 29 червня 2011 року, видавник Департамент Державної архітектурно - будівельної інспекції у Дніпропетровській області. Разом з тим, згідно моніторингу офіційного сайту Дніпровської міської ради та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] жодній особі не виділялась та як об`єкт права власності не обліковується. Дозвільні документи у сфері містобудування у зв`язку із спорудженням вищезазначеного об`єкту нерухомого майна в реєстрі будівельної діяльності відсутні. Згідно даних інформаційної бази містобудівного кадастру та Адресного плану міста, містобудівні умови та обмеження для проектування об`єктів будівництва за адресою: [ADDRESS] управлінням не надавались, паспорти прив`язки тимчасових споруд не оформлювались. Інформація стосовно розпорядчих документів на підставі яких було присвоєно або змінено зазначену адресу в розпорядженні управління відсутня. Також не проводилась за вищевказаною адресою технічна реєстрація та державна реєстрація права власності, не здійснювались заходи архітектурно будівельного контролю. Вважають, що має місце самовільне зайняття земельної ділянки комунальної власності, не задекларовано податкові зобов`язання по платі за землю. Ухвалою судді від 07 лютого 2025 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в підготовче судове засідання з викликом сторін. Ухвалою судді від 7 лютого 2025 року заборонено [PERSON] та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти будь-які дії пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо об`єкту нерухомого майна нежитлового приміщення (магазину продовольчих товарів), загальною площею 21.7 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . 31 березня 2025 року від Дніпровської міської ради до суду надійшли пояснення, в яких просять задовольнити позовну заяву із посиланням на те, що земельна ділянка по [ADDRESS] не передавалась на праві користування, зокрема, під будівництво чи на праві власності будь-яким фізичним чи юридичним особам. Крім того, дозвільні документи щодо права на здійснення будівельних робіт за зазначеною адресою відсутні, як це підтверджується вказаним прокурором у позовній заяві та доданими до неї доказами. Окрім того, дозвільні документи для здійснення будівництва за вищевказаною адресою не видавались, спірний об`єкт нерухомого майна в експлуатацію не вводився, відомості щодо декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 29 червня 2011 року відсутні у компетентному органі. Таким чином відповідачем не було виконано визначені законодавством умови для добросовісного набуття права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, що є предметом розгляду в даній справі. 14 липня 2025 року [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву в якому просила відмовити в задоволенні позову із посиланням на те, що 2 червня 2009 року уклала із [PERSON] договір оренди магазину з викупом в [ADDRESS] . Остання набула у власність металевий кіоск площею 21.7 кв.м. на підставі договору купівлі продажу, укладеного з [PERSON] , зареєстрованому в реєстрі за №2582, посвідченого нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіною А.В. У договорі було вказано, що кіоск належить продавцю на підставі договору купівлі продажу від 30 червня 1996 року, укладеного між приватним підприємцем [PERSON] та [PERSON] . При купівлі кіоску [PERSON] продавцем було надано затверджений Самарським райвиконкомом м. Дніпропетровська Акт прийому кіоску в експлуатацію від 17 вересня 1996 року із зазначенням адреси: [ADDRESS] . Адреса вищевказаному кіску була присвоєна розпорядженням Дніпровського міського голови №352-р від 23 травня 2011 року. В подальшому [PERSON] отримала в Інспекції ДДАБІ у Дніпропетровській області зареєстровані дозвіл на початок виконання будівельних робіт №282/01-10 від 14 вересня 2010 року та декларацію за номером ДП 14211009708 від 29 червня 2011 року на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] (магазин). Вказані документи стали підставою для реєстрації за [PERSON] права власності на приміщення магазину та отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 вересня 2018 року. [PERSON] вказала, що після прийняття в експлуатацію будівлі магазину, об`єкт втратив статус самочинного будівництва. 21 липня 2025 року керівником Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра було подано до суду відповідь на відзив, в якому вказують, що спірний об`єкт нерухомого майна побудований на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети та на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер ДП14211009708, виданий 29 червня 2011 року, яка не реєструвалась Управлінням ДАБК ДМР. Дозвільні документи у сфері містобудування у зв`язку із спорудженням спірного об`єкту нерухомого майна в реєстрі будівельної діяльності відсутні, так ні за номером декларації про готовність об`єкта до експлуатації ні за ІПН [PERSON] не виявлено жодної інформації щодо видачі дозвільних документів на будівництво вищевказаного об`єкту нерухомого майна. Ухвалою від 07 серпня 2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Представник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав вказаних у позові. Представник Дніпровської міської ради в судовому засіданні просив задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, вказаних у відзиві. Суд, заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що власником магазину продовольчих товарів загальною площею 21.7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Підставою для реєстрації права власності стала декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер ДП 14211009708, видана 29 червня 2011 року. Видавник Департамент Державної архітектурно будівельної інспекції у Дніпропетровській області. Вказане підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №410892922 від 31 січня 2025 року. [PERSON] 2 червня 2009 року уклала з [PERSON] договір оренди кіоску з правом викупу за адресою: [ADDRESS] . Остання набула у власність кіоск за спірною адресою відповідно до договору купівлі продажу від 28 липня 2006 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіною А.В., зареєстровано в реєстрі за №2582. [PERSON] 17 вересня 1996 року було затверджено заступником керівника Самарського райвиконкому акт прийому кіоску по [ADDRESS] в експлуатацію. 14 вересня 2010 року Інспекцією державного архітектурно будівельного контролю у Дніпропетровській області Петриченко А.Ф. було надано дозвіл на виконання будівельних робіт: будівництво магазину продуктових товарів по [ADDRESS] . Як слідує з технічного паспорту на магазин продовольчих товарів №69Б в [ADDRESS] , адреса магазину була присвоєна згідно розпорядження №352-р від 23 травня 2011 року. 29 червня 2011 року Інспекцією державного архітектурно будівельного контролю у Дніпропетровській області за №ДП 14211009708 було зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації будівництво магазину продовольчих товарів по [ADDRESS] . Відповідно до ст. 41 Конституції України Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У рішенні від 09 травня 2025 року у справі «Бондар проти України» ЄСПЛ встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (частина друга статті 1 Першого протоколу до Конвенції). Будь-яке втручання держави у власність має відповідати вимозі про наявність законної мети - інтересів суспільства. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі правила: 1) втілене в першому реченні першого абзацу правило закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладене у другому реченні того ж абзацу правило охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплене у другому абзаці правило визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, потрібно тлумачити у контексті загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East / West Alliance Limited проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04). Загальні принципи, що стосуються захисту права на мирне володіння майном, встановлені в практиці ЄСПЛ і були узагальнені, серед інших рішень, у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» (№ 43768/07, пункти 41, 42 і 45). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - не встановлює такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19). Тобто лише в разі дотримання всіх зазначених вище критеріїв можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. Суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку вирішувати питання пропорційності з урахуванням фактичних обставин конкретної справи, оскільки в одному випадку обмеження буде пропорційним, а в іншому випадку те саме обмеження пропорційним не вважатиметься. Так, критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». За усталеною практикою ЄСПЛ, ретроспективне скасування дійсного права власності становить позбавлення майна у розумінні цього положення Конвенції (див., зокрема, рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, пункт 41; від 13 грудня 2007 року у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 3257/05, пункти 27-40; від 12 листопада 2013 року «Пирантієне проти Литви» (Pyrantiene v. Lithuania), № 45092/07, пункт 42; від 31 травня 2016 року «Вукушіч проти Хорватії», № 69735/11, пункт 50). За практикою ЄСПЛ, визнання права власності недійсним/скасування такого права, як таке не суперечить положенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, водночас воно повинне бути не лише передбачене законом і мати законну мету, але й відповідати вимозі пропорційності. Потрібно встановити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав людини; пошук цього балансу притаманний Конвенції загалом. Цей обов`язковий баланс неможливо встановити, якщо зацікавлена особа несе надмірний індивідуальний тягар (рішення від 12 червня 2018 року у справі «Бейнарович та інші проти Литви» (Beinarovic and Others v. Lithuania), № 70520/10, 21920/10, 41876/11, пункт 138). Позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника (див. рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, пункт 45; від 09 грудня 1994 року у справі «Святі монастирі проти Греції» (The Holy Monasteries v. Greece), пункт 71, серія А № 301-А, від 10 червня 2021 року «Колишній король Греції та інші проти Греції» [ВП] (Former King of Greece and Others v. Greece) [GC], заява № 25701/94, пункт 89, ЄСПЛ 2000-XII). Одночасно з додержанням принципу пропорційності оцінюється й дотримання принципу належного урядування. У рішенні ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04, пункт 70) Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він зазначив, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України). Тому доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і наводить докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Представником відповідача надано належні та допустимі докази правомірності набуття у власність спірного магазину продовольчих товарів, зокрема договору оренди магазину з правом викупу. Як слідує з матеріалів справи, спірний магазин знаходиться за адресою: [ADDRESS] не один десяток років. Магазин не є новим будівництвом та матеріали космічного знімання на територію інтересу та результати їх оброблення (а.с.60-67) вказане не спростовують. Дніпровським міським головою ще в 2011 році присвоєно адресу магазину та уповноваженими на той час державними органами у відповідності до вимог чинного законодавства, що діяли на момент виникнення правовідносин, було надано [PERSON] дозвіл на виконання робіт та декларацію про готовність спірного об`єкта до експлуатації, на підставі чого останньою було зареєстровано знову ж таки уповноваженими органами її право власності. Також суду не надано доказів тому, що така забудова порушує права на земельну ділянку інших осіб, чи здійснено таку забудову з відхиленням від проєкту або будівельних норм і правил. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки магазин не є самочинним будівництвом. Крім того, суд вважає, що втручання власника земельної ділянки не переслідує легітимну мету, захід із втручання у право відповідача не є пропорційним визначеній меті та задоволення вимоги становитиме для відповідача такого індивідуального тягаря, який є надмірним з урахуванням конкретних обставин справи. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed