Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

[PERSON] (далі позивач або [PERSON] ), від імені якого діє представник [PERSON] (далі представник позивача або [PERSON] ) звернулись в суд з позовом до Велицької сільської ради Ковельського району Волинської області (далі відповідач 1 або Велицька сільська рада), [PERSON] (далі відповідач 2 або [PERSON] ) про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, в якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться по [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] помер дід позивача [PERSON] , який постійно проживав та був зареєстрований в [ADDRESS] . Від імені [PERSON] заповіти не посвідчувалися. Спадщину після смерті [PERSON] прийняла його дружина [PERSON] , яка на час відкриття спадщини постійно з ним проживала, про відмову від спадщини не заявляла. [PERSON] померла [INFO] . 03 червня 2021 року за № 58 від імені [PERSON] посвідчувався заповіт, за умовами якого спадкодавець заповіла земельну ділянку площею 0,999 га. для ведення особистого селянського господарства на території Сільцівської сільської ради Ковельського району Волинської області [PERSON] . Решту належного [PERSON] майна остання заповіла позивачу. До складу спадкової маси, з поміж іншого, увійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] . Спадщину після смерті [PERSON] прийняв позивач та [PERSON] , які у встановлений ст. 1270 ЦПК строк звернувся до нотаріуса за місцем відкриття спадщини з заявою про прийняття спадщини. Приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Олєйнікова О.В. 02.09.2025 позивачу буди видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки. Постановою приватного нотіріуса [PERSON] від 02.09.2025 № 337/02-31 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] у зв`язку з відсутності правовстановлюючих документів. На підставі наведеного позивач просить суд визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] . Як на підставу своїх вимог посилається на положення статей 1217, 1218, 1223, 1261, 1269, 1296 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Велицька сільська рада Ковельського району Волинської області у заяві про розгляд справи за її відсутності від 05.01.2026 повідомила про відсутність заперечень щодо заявлених позовних вимог. Відповідач [PERSON] подав заяву від 12.11.2025 у якій просив розглядати справу за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Ухвалою від 05.09.2025 суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, витребував у приватного нотаріуса Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Олєйнікової О.В. письмові докази, підготовче засідання у справі призначив на 06.10.2025, ухвалив здійснювати розгляд (формування та зберігання) справи у змішаній (паперовій та електронній) формі. Ухвалою суду від 02.12.2025 суд закрив підготовче провадження і призначив справу до судового розгляду на 05.01.2026. У судове засідання 05.01.2026 учасники справи не з`явились, у зв`язку з відсутністю інформації про належне повідомлення відповідача [PERSON] про судове засідання суд відклав судовий розгляд на 30.01.2026. До суд повернулося рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення R068050195655 яким відповідач [PERSON] повідомлявся про розгляд справи 30.01.2026, з відміткою про його отримання під особистий підпис. У судове засіданні 30.01.2026 учасники справи не прибули, представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримують повністю, просять позов задовольнити, відповідачі були належно повідомлені про час і дату проведення судового засідання. Верховний Суд у своїх постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19) та від 8 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) наголосив, що якщо учасники судового процесу, зокрема сторони чи їхні представники, не з`явилися на судове засідання, але суд дійде висновку, що наявних матеріалів достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, розгляд справи може бути завершено без її відкладення. Основним критерієм для відкладення справи є не відсутність сторони або її представника, а неможливість вирішення спору в межах відповідного судового засідання. У цій справі суд вважає, що наявних матеріалів достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення, тому вирішення спору по суті може відбутися без відкладення розгляду справи. У зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксація судового процесу за допомогою технічних засобів звукозапису не проводилася. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Вивчивши матеріали справи суд встановив такі обставини. Копією свідоцтва про одруження серія [NUMBER] від 25.06.1957 доводиться та обставина, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 13 лютого 1957 року, актовий запис № 3. Як вбачається з копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] [PERSON] наролдився [INFO] , батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON] . Копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] доводиться та обставина, що [PERSON] народився [INFO] рку в селі Підліси Ковельського району Волинської області, батьками якого у свідоцтві про народження записані [PERSON] та [PERSON] . Тобто, свідоцтвами про народження підтверджується факт родинних відносин, що [PERSON] є онуком [PERSON] та [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] у віці 84 року, в селі в селі Підліси Ковельського району, Волинської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] . Заповіт від імені [PERSON] не посвідчувався. Спадщину після смерті [PERSON] прийняла його дружина [PERSON] , оскільки на час смерті спадкодавця постійно з ним прживала, про відмову від спадщини не заявляла. Як вбачається з довідки, виданої Велицькою сільською радою Ковельського району, згідно запису погосподарської книги за 2019-2024 роки в [ADDRESS] рахується господарство, в якому був зареєстрований і постіфйно проживав із 1967 року по день смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Крім нього, за даною адресою була зареєстрована з 1967 року по день смерті його дружина [PERSON] , яка померла [INFO] . Заповіт від імені померлої [PERSON] посвідчувався Велицькою сільською радою Ковельського району Волинської області 03 червня 2021 року за реєстровим № 58. Заповіт не змінено та не відмінено. Копією заповіту від 03.06.2021 доводиться та обставина, що на випадок своєї смерті [PERSON] заповіла [PERSON] земельну ділянку площею 0,999 га. для ведення особистого селянського господарства на території Сільцівської сільської ради Ковельського району Волинської області. Усю решту належного [PERSON] майна вона заповіла [PERSON] . Витягом з погосподарської книги № 1 за 2019 рік підтверджується, що по особовому рахунку № [NUMBER] будинок з надвірними будівлями і спорудами належав [PERSON] , рік побудови 1967. Технічним паспортом на житловий будинок в [ADDRESS] , складений ФОП [PERSON] 12.08.2025, стверджується наявність будинку загальною площею 63,3 м.кв. Вартість житлового будинку в [ADDRESS] складає 84375,00 грн. відповідно до висновку про вартість нерухомого майна № 299-Н від 12.08.2025. З копії технічного паспорту, який складений 12.08.2025 ФОП [PERSON] вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] 1967 року побудови, загальна площа 63,3 кв.м., житлова площа 40,2 кв.м. та допоміжна площа 23,1 кв.м. Житловий будинок не містить ознак самочинного будівництва. З копії спадкової справи № 185/2023 до майна померлого [INFO] [PERSON] , яка заведена приватним нотаріусом Ковельської районного нотаріального округу Олєйніковою О.В. вбачається, що [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину після смерті [PERSON] . Інші спадкоємці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] відмовились, про що нотаріусу подали відповідні заяви. [PERSON] нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно до складу якого увійшла: - земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: с. Підліси, Ковельський район, Волинська область, площею 0,2500 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 0722188600:03:002:0066; - земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: с. Підліси, Ковельський район, Волинська область площею 0,2930 га. для ведення осбистого селянського господарства, кадастровий номер: 0722188600:03:002:0064; - земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: Сільцівська сільська рада, Ковельський район, Волинська область, площею 1,3893 га. для ведення осбистого селянського господарства, кадастровий номер: 0722188600:05:001:2066. Постановою приватного нотаріуса Ковельського районного нотаріального округу Олєйнікової О.В. від 02.09.2025 № 337/02-31 спадкоємцю [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] через відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно. Розглянувши та оцінивши подані учасниками справи обґрунтування та заперечення позовних вимог, пояснення та докази, суд дійшов висновку, що спір у справі виник у сфері визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування. За приписами постанови Державного комітету статистики СРСР від 12.05.1985 №5-24/26 Про Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах запис у погосподарських книгах визнавався в якості актів органів влади, що підтверджував право приватної власності. Відповідно до статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав нанерухоме майно та їх обтяжень» для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05.08.1992 та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстроване в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05.08.1992 та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05.08.1992 та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч. 1, 2 ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Враховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). Вищезазначена позиція викладена у Постанові ВС від 10 жовтня 2018 року у справі №557/1209/16-ц. Отже, суд дійшов висновку, що право власності у [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] виникло з моменту його побудови у 1967 році (такий рік побудови вказаний у витягу з погосподарської книги) відповідно до вимог діючого на той час законодавства. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР вважається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР). Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР до першої черги спадкоємців за законом належать у рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно з ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). Оцінивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що [PERSON] (дружина) після смерті [INFO] [PERSON] , проживали у будинку [ADDRESS] , отже фактично вступила у його володіння, а тому прийняли спадщину. Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] спадщину прийняв онук [PERSON] , який у встановлений ст. 1270 ЦПК строк подав до нотаріуса за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно з ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Згідно з ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1262 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як передбачено ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, відсутність державної реєстрації права власності на спірне майно не позбавляє позивача права на спадкування. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в Постанові від 10 жовтня 2018 року у справі №557/1209/16-ц. Отже, суд дійшов висновку, що [PERSON] прийнявши спадщину після смерті [PERSON] , має право на отримання у власність спадкового майна, до якого також входить будинок [ADDRESS] . Відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» та пункту 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, свідоцтво про право на спадщину не може бути видане у разі відсутності у спадкодавця правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Постановою від 02.09.2025 нотаріус відмовив позивачу в оформленні спадщини, з підстав відсутності на зазначені вище будинки правовстановлюючих документів. За таких обставин спадкове право позивача може бути реалізоване лише в судовому порядку. Враховуючи час побудови нерухомого майна, яке спадкується, відсутність ознак самовільного будівництва, суд вважає необхідним вжити заходи для захисту прав позивача в спосіб, передбачений статтею 16 ЦК України шляхом визнання права власності на спірне нерухоме майно в порядку спадкування. Підсумовуючи наведене, вивчивши матеріали справи, повно, всебічно, об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази безпосередньо досліджені в судовому засіданні, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а у сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, виходячи з мотивів наведених вище,

Outcome: approved