Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

Представник Акціонерного товариства «Сенс Банк» (згідно з рішенням загальних зборів змінено назву з АТ «Альфа-Банк») звернувся з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 118451,89 грн, яка складається з: 73720,87 грн прострочене тіло кредиту; 38424,03 грн - відсотки за користування кредитом, 6306,99 грн тіло кредиту, а також просив відшкодувати на його користь судові витрати у розмірі 2422,40 грн судового збору. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідачем неналежно виконуються кредитні зобов`язання за договором № 630510333 від 05.11.2016 року, у зв`язку із чим виникла заборгованість щодо стягнення якої позивач вимушений звернутись до суду. Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова від 18.12.2025 року провадження у вищевказаній цивільній справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився, просив здійснювати судовий розгляд без участі представника, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судові засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату та місце проведення судових засідань, включно з публікацією оголошень на офіційному вебпорталі «Судова влада України», своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву не скористався. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280-282 ЦПК України. Враховуючи неявку сторін у судове засідання, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність доказів, які містяться в матеріалах справи, приходить до таких висновків. Судовим розглядом встановлено, що 05.11.2016 року відповідачем підписано Анкету-Заяву про акцепт Публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк». Зазначений договір відсутній в матеріалах справи. 05.11.2016 року відповідачем підписано оферту на укладення Угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, згідно з якою запропоновано банку відкрити рахунок № [NUMBER] у валюті гривня та випустити міжнародну платіжну картку MC DEBIT WORLD строком дії 3 роки з моменту її випуску. У п. 4 цієї оферти визначено, що повернення заборгованості за Кредитом та сплату відсотків за користування відновлювальною кредитною лінією та/або інших платежів за цим Договором, в тому числі у випадку застосування умов Програми «Моментальна розстрочка на карту», здійснюється відповідно до Договору, примірний графік та розрахунок сукупної вартості Кредиту міститься в Тарифах, які є невід`ємною частиною Договору на транзитний рахунок № [NUMBER] , відкритий у ПАТ «Альфа-Банк», МФО 300346. Згідно з п. 6 цієї оферти платежі з повернення Кредиту, наданого у вигляді відновлювальної кредитної лінії, в тому числі у випадку застосування умов Програми «Моментальна розстрочка на картку», здійснюватимуться відповідно до Договору, примірний графік та розрахунок сукупної вартості наведений в Тарифах, які розміщені на сайті Банку за адресою www.alfabank.com.ua та є невід`ємною частиною Договору. Відповідні положення містяться й в акцепті на пропозицію на укладення Угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, підписаній 05.11.2016 року. Водночас судом вбачається, що в наданих акцепті та оферті відсутнє визначення терміну «прострочене тіло кредиту», встановлено, що повернення заборгованості та сплата відсотків за користування відновлювальною кредитною лінією та/або інших платежів за договором здійснюється на умовах визначених договором про комплексне банківське обслуговування, що затверджений розпорядженням банку із усіма змінами та усіма додатками до нього, що укладений між клієнтом та банком, чинна редакція якого розміщена на інтернет-сторінці банку за електронною адресою www.alfabank.com.ua. На підтвердження укладення кредитного договору № 630510333 датою укладення якого позивач у позовній заяві та у вимозі про усунення порушень SBV17-20250708-934 (без дати складання) вказав 05.11.2016 року позивач надав такі копії: оферта на укладення Угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії; акцепт на пропозицію на укладення Угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії; довідка про умови кредитування з використанням картки «Максимум-готівка» (з прикладами використання кредитних коштів з розрахунком сукупної вартості кредиту); анкета-заява про акцепт Публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк»; довідка АТ «СЕНС БАНК» без дати в якій зазначено, що в межах Оферти на укладення Угоди про обслуговування Кредитної лінії та відкриття Відновлювальної лінії № 630261517 випущено кредитну картку з термінами дії 30.09.2019 (картка [NUMBER] анульована 01.10.2019), 30.09.2024 (картка [NUMBER] активна). На підтвердження суми заборгованості та складових заборгованості позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитом станом на 01.10.2025 року, в якому вказано про те, що загальна заборгованість становить 118451,89 грн. Водночас суд звертає увагу, що розрахунок не містить підпису уповноваженої особи та печатки АТ «СЕНС БАНК» - наданий у вигляді електронної таблиці. Також позивачем надано до суду виписку з рахунка приватного клієнта № 505127-2025/1031 за розрахунковий період: з 07.11.2016 по 01.10.2025 за рахунком [NUMBER] , з якої вбачається, що на останній сторінці виписки наявна інформація: «кінцевий залишок» «-800027,86» грн, «кінцева заборгованість зі сплати комісійних, відсотків» «-38424,03» грн, «внесок до відновлення мінімального балансу» «112294,44» грн, «сума арештованих коштів» «110141,22» грн. Водночас у позовній заяві та розрахунку заборгованості за кредитом станом на 01.10.2025 року «кінцевий залишок» зазначений у виписці позивачем зазначається як «прострочене тіло кредиту» та «тіло кредиту», а «кінцеву заборгованість зі сплати комісійних, відсотків» визначено як «відсотки за користування кредитом». Відповідно до вимоги АТ «СЕНС БАНК» SBV17-20250708-934 заборгованість відповідача за кредитним договором № 630510333 станом на 06.07.2025 року складає 113077,20 грн. Суд також враховує усталену правову позицію викладену, зокрема, визначену у постанові Верховного Суду від 18.05.2023 року у справі № 926/950-б/21, згідно з якою проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються позичальником за користування кредитом (тобто за можливість за плату правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу), проте зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту позичальник втрачає право на правомірне користування цим благом на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, від 05.04.2023 справа № 910/4518/16, постанови Верховного Суду від 25.03.2021 у справі № 910/8259/16, від 29.03.2021 у справі № 913/479/18, від 22.02.2022 у справі № 920/1357/20, від 25.10.2022 у справі № 910/6923/20). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Згідно зі ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). У ч. 1 ст. 628 ЦК України йдеться про те, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом позивач пред`являючи позовну вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором № 630510333 від 05.11.2016 року в позовній заяві не вказав розмір тіла кредиту (сума, яка фактично отримана в борг позичальником), розміру овердрафту, РКО, операціями зі списань, а просив до стягнення 73720,87 грн прострочене тіло кредиту; 38424,03 грн - відсотки за користування кредитом, 6306,99 грн тіло кредиту, додавши до позовної заяви розрахунок заборгованості за кредитом станом на 01.10.2025 року. Водночас позивачем не надано доказів, чи укладаючи договір банк дотримався вимоги, передбаченою частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав банк узгодженими, включно із тим, що стосуються відсотків за користування кредитом, неустойки за несвоєчасну сплату кредиту/овердрафту, погодження овердрафту, РКО, та інших операцій, за якими банком здійснювалися нарахування та списання, а також не надано інформацію, яка розміщена на офіційній сторінці банку станом на дату укладення договору у мережі Інтернет за посиланням www.alfabank.ua, не надано підтвердження погодження відповідачем конкретної публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк», що позбавляє суд можливості перевірити зазначені обставини. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Саме на позивача покладено обов`язок доказування суду факту укладення між сторонами кредитного договору та прострочення позичальником зобов`язання, а на відповідача обов`язок спростувати розмір наявної заборгованості. Частинами 1,2 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Укладення договору є процесом досягнення згоди з усіх істотних умов договору, водночас досягнення згоди з усіх істотних умов тягне за собою факт укладення договору, який є юридичним фактом. Тобто у законодавчих приписах наявне посилання до понять «належна форма», «усі істотні умови», «досягнення згоди». Зважаючи на те, що сторони мають досягти згоди у належній формі щодо істотних умов, слід врахувати: у належній формі сторони повинні визначити коло усіх істотних умов; у належній формі сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов; сторони повинні надати результат досягнення згоди належної форми. Наданням належної форми результату досягнення згоди з усіх істотних умов є надання належної форми самому договору. Поняття «належна форма договору» і поняття «належна форма досягнення згоди з усіх істотних умов договору» не є тотожними. Законодавець не визначає поняття «належна форма досягнення згоди», а лише зазначає, що договір укладається у такому порядку: пропозиція укласти договір (оферта) має передувати прийняттю пропозиції (акцепту) другою стороною. Очевидно, що момент досягнення згоди з усіх істотних умов, і момент укладення договору, є одномоментними. Таким чином, надання належної форми договору, тобто результату досягнення згоди з усіх істотних умов, і є належною формою досягнення згоди з усіх істотних умов. Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Так, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач був ознайомлений із тим, що кредитна заборгованість за поточним тілом кредиту може бути винесена на прострочене тіло кредиту прострочення, а також із умовами здійснення банком нарахувань та списань грошових коштів з рахунку відповідача, операціями за якими здійснюється нарахування та списання. Зокрема, вбачається, що у виписці, наданій до суду, наявні операції як «перенесення кредиту на прострочений кредит», «нарахування процентів за прострочену заборгованість», «нарахування комісії з РКО», «нарахування процентів за кредит», «погашення кредиту з рахунку», «списання процентів за овердрафт», «погашення кредиту з рахунку», однак підтверджень ознайомлення відповідача із відповідними умовами матеріали справи не містять не надані позивачем суду. Розрахунок заборгованості за кредитом як такий, без надання доказів про укладення сторонами кредитного договору на певних умовах та без надання доказів того, які умови кредитування погоджено сторонами на час укладення договору, не є підтвердженням наявності складових відповідної заборгованості, нарахувань та списань здійснених банком. Однак з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитом станом на 01.10.2025 року, відповідачем фактично отримано кредитні кошти у сумі 80854,14 грн (сума за стовбцем 5), та повернуто 122730,01 грн (сума за стовбцем 6), а різниця між отриманими та внесеними коштами складає 41875,87 грн. Водночас, як вбачається, із виписки відповідачем фактично отримано кредитні кошти у сумі 55599,35 грн та повернуто 142771,42 грн, а різниця між отриманими та внесеними коштами складає 87172,07 грн. Також із виписки слідує, що тіло кредиту (погашення кредиту з рахунку) здійснено у повному обсязі, тобто відповідач повернув банку фактично отримані (зняті з рахунку) кошти. Таким чином, враховуючи, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором (аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 28.08.2023 року у справі № 206/3009/15 (провадження № 61-5576св23), суд вбачає, що відповідачем у повному обсязі сплачено тіло кредиту, тобто суму, яку позичальник фактично отримав, що складає тільки основний борг, а тому вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6306,99 грн є безпідставними. Водночас, суд зауважує, що прострочене тіло кредиту є сумою, яку позичальник не повернув. Так, у матеріалах справи відсутнє визначення простроченого тіла кредиту, погоджених умов, за яких отримані кошти стають простроченим тілом кредиту, плати, які входять в прострочене тіло кредиту, крім того, відсутні докази можливості нарахування простроченого тіла кредиту, враховуючи, що тіло кредиту відсутнє. Отже, судом вбачається безпідставність вимог про стягнення простроченого тіла кредиту у розмірі 73720,87 грн, зокрема, через відсутність передбаченого обов`язку відповідача щодо сплати останнього. Крім того, суд зазначає, що тіло кредиту і прострочене тіло кредиту не є тотожними поняттями: прострочена кредитна заборгованість це частина поточного тіла кредиту, яка на конкретну календарну дату стає простроченою, а тому відповідно, аби зараховувати частину поточного тіла кредиту до простроченого тіла кредиту, умовами та правилами кредитного продукту повинно бути визначено пільговий період кредитування, умови та порядок нарахування простроченої заборгованості. Однак матеріали справи не містять доказів того, що споживач був обізнаний про те, що кредитна заборгованість за поточним тілом кредиту може бути винесена на прострочку. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.10.2020 у справі № 190/1419/19-ц (провадження № 61-10096св20), від 04.11.2020 у справі №720/1394/19 (провадження № 61-8855св20). Списання банком з відповідача процентів за овердрафт, овердрафту, процентів за прострочену заборгованість, списання комісії за РКО тощо та включення таких сум до стягнення з відповідача є безпідставним, у зв`язку з відсутню в матеріалах справи доказів погодження відповідачем умов щодо списання відповідних нарахувань банком. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на додаткові та/або супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Частинами 5-7 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені в договорі про споживчий кредит та/або не враховані в розрахунку денної та орієнтовної річної процентної ставки, що зазначені в договорі про споживчий кредит, крім платежів за споживчим кредитом, які не включаються до розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом у випадках, передбачених цим Законом. Кредитодавцю та новому кредитору забороняється вимагати сплати будь-яких платежів, не зазначених у договорі про споживчий кредит та/або не врахованих у розрахунку денної процентної ставки, що зазначена в договорі про споживчий кредит. Зміна умов договору про споживчий кредит можлива тільки за згодою сторін. Умова договору про споживчий кредит про можливість внесення до договору змін в односторонньому порядку є нікчемною. У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 202/5330/19 зазначається, що у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». З матеріалів справи не вбачається підтвердження укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб з відповідачем, погодження між сторонами істотних умов договору, позивачем не надано примірника Публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб або інших доказів, які підтверджують погодження відповідача та існування певних умов договору та обґрунтованості та доведеності заявлених сум до стягнення. Враховуючи, що позивач не зазначив та не надав належних, допустимих, достовірних доказів наявності переліку послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, то списання, зокрема, комісії за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), овердрафту та процентів за овердрафтом та інших списань є нікчемними відповідно до частини 1 та частини 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10.01.2024 у справі № 727/5461/23. Таким чином, тіло кредиту відсутнє, позивачем не доведено погодження наявності простроченого тіла кредиту, умов, складових простроченого тіла кредиту та підстав для формування (нарахування) основної частини суми простроченого тіла кредиту в період за який відповідачем взагалі не використовувалися кредитні кошти (остання операція зі зняття коштів відповідачем здійснена 02.02.2022 року), так основна частина суми простроченого тіла кредиту нарахована за період з 05.10.2022 року. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц. Дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином, понесені позивачем судові витрати залишаються за ним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed