Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

До суду після часткового скасування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції Верховним Судом 30.09.2025 надійшли матеріали позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на майно та скасування державної реєстрації на нерухоме майно. Короткий зміст позовних вимог при первісному надходженні до суду. [PERSON] ствердила, що проживала у шлюбі з [PERSON] з 04.09.2010 по 05.12.2023, під час шлюбу набули майно, яке вважає їх спільною власністю, зокрема житловий будинок, спільно побудований в [ADDRESS] , на місці старого, на земельній ділянці, яка належала [PERSON] , зареєстрований за останнім, вартістю 1 759 000 гривень, та автомобіль «Нісан Патрол», вартістю 58 800 гривень. Просила визнати житловий будинок [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя, скасувати відомості, внесені в державний реєстр речових прав на нерухоме майно на вищевказаний житловий будинок, в якому одноосібним власником будинку вказаний [PERSON] , скасувати реєстрацію транспортного засобу легкового автомобіля марки «Нісан патрол» державний реєстраційний номер [NUMBER] , одноосібним власником якого вказаний [PERSON] , та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку та на 1/2 вищезазначеного автомобіля, стягнути з відповідача судовий збір у сумі 9 992,40 грн. Попередній рух справи. 1. Вперше позовна заява надійшла до суду 15.05.2024, розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження. Одночасно з позовною заявою було подано заяву про забезпечення позову, яка судом задоволена 16.05.2024, забезпечено позов шляхом накладення арешту на житловий будинок та автомобіль марки «Ніссан патрол», заборонено [PERSON] вчиняти перешкоди [PERSON] у перебуванні і проживанні в указаному будинку. 2. Рішенням суду від 25.09.2024 позовні вимоги було задоволено частково, визнано житловий будинок [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнано за позивачкою право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку, в іншій частині позовних вимог відмовлено, стягнуто з відповідача на користь позивачки судові витрати в сумі 4 996,20 грн у зв`язку із задоволенням половини позовних вимог, заходи забезпечення позову скасовано. 3. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 29.04.2025 апеляційну скаргу відповідача [PERSON] задоволено частково, рішення в частині визнання спірного будинку об`єктом спільної сумісної власності та визнання за позивачкою права власності на 1/2 його частину скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов у цій частині також задоволено. Рішення суду у частині відмови у визнанні права власності за позивачем на 1/2 автомобіля «Ніссан Патрол», скасування реєстрації транспортного засобу, скасування відомостей, внесених в державний реєстр речових прав на нерухоме майно на спірний будинок, у стягненні з відповідача на користь позивачки судових витрат у сумі 4 966,20 грн сторонами не оскаржено і рішення суду в цій частині набрало законної сили. Судове рішення було скасовано лише з підстав порушення процедури судового розгляду, а саме у зв`язку із розглядом у порядку спрощеного позовного провадження справи, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України). 4. Постановою Верховного Суду від 17.09.2025 касаційну скаргу представника відповідача задоволено частково, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, скасування державної реєстрації на нерухоме майно, визнання права власності на житловий будинок скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Верховний Суд зазначив таке. Суди, встановили, що будівництво певної частини спірного житлового будинку здійснено за час перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON] , а саме з 04 вересня 2010 року до 05 грудня 2023 року. Разом з тим на підставі припущень, що заборонено вимогами частини шостої статті 81 ЦПК України, дійшли автоматичного висновку щодо поділу нерухомого майна між сторонами у рівних частках. Разом з тим відповідач вказував на те, що він придбав спірний житловий будинок до реєстрації шлюбу, а ступінь його готовності була 65%. Також відповідач вказував про те, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони завершили перепланування та реконструкцію спірного житлового будинку, яку розпочав попередній власник, тобто лише частина цього будинку, а саме 35% могла бути спільним сумісним майном подружжя. Таким чином, суди не встановили, яка саме частка житлового будинку побудована [PERSON] та [PERSON] за час перебування у зареєстрованому шлюбі. Верховний Суд звертає увагу на те, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) та у постановах Верховного Суду від 19 травня 2025 року у справі № 673/547/21 (провадження № 61-9790св24), від 28 травня 2025 року у справі № 741/484/22 (провадження № 61-4670св25). Зазначена судова практика є незмінною. Отже, у порушення статей 89, 263-264, 382 ЦПК України суди у достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надали належної правової оцінки доводам і доказам, наданим сторонами, у тому числі не зазначили, якими саме доказами підтверджено факт того, що саме за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбу було здійснено повну реконструкцію спірного житлового будинку. Таким чином, судами фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, не перевірено вищевказані доводи [PERSON] , не застосовано вищезазначені норми права. Рух справи у суді після повернення з Верховного суду. Ухвалою судді від 06.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено у справі на 04.11.2025 підготовче засідання. Представником відповідача Мигальчич Л.А. 10.10.2025 підсистему «Електронний суд» подано зустрічний позов до [PERSON] , у якому просила визнати спірний будинок особистою приватною власністю [PERSON] в цілому, припинити право власності [PERSON] на частку в 17,5% з виплатою грошової компенсації відповідно до ст. 365 ЦК України. Ухвалою від 14.10.2025 зустрічний позов залишено без руху, на підставі заяви представника відповідача від 15.10.2025 повернуто зустрічну позовну заяву ухвалою від 16.10.2025. Через підсистему «Електронний суд» 17.10.2025 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Представником позивача [PERSON] через підсистему «Електронний суд» 23.10.2025 подано до суду відповідь на відзив. Заперечення на відповідь на відзив надійшли до суду від представника відповідача [PERSON] 24.10.2025 через підсистему «Електронний суд». Підготовче провадження у справі закрито 04.11.2025 та призначено справу до судового розгляду по суті на 28.11.2025. У судових засіданнях 28.11.2025 та 19.01.2026 досліджено письмові докази, проведено судові дебати та суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, з урахуванням складності справи відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 8:10 год 29.01.2026. У судовому засіданні 29.01.2026 судом проголошено скорочене рішення (вступну та резолютивну його частини) у порядку ч. 6 ст. 259 ЦПК України, складання повного рішення відкладено на строк не більше 10 днів. Повне рішення складено 06.02.2026. Доводи сторін. 1. Позовні вимоги (з урахуванням попередніх судових рішень). [PERSON] проживала в офіційному зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 04.09.2010 по 05.12.2023, коли рішенням Рахівського районного суду шлюб був розірваний. Під час шлюбу позивачка спільно з відповідачем нажили майно, яке є їх спільною власністю. Так, сторони під час шлюбу спільно побудували будинок в [ADDRESS] , який був побудований на місці старого, на земельній ділянці, яка належала [PERSON] . Тобто, наявний на даний час будинок в [ADDRESS] , був повністю побудований за час їх шлюбу. Однак, 13.06.2022 цей будинок був зареєстрований [PERSON] на себе одноособово, про що внесено відомості в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Однак, будівництво проводилося за кошти позивача, які надавала їй мати, а також за кошти [PERSON] , які він отримував від своїх батьків. У період будівництва будинку [PERSON] ніде не працював, тому власних коштів на будівництво не давав, позивач в той час працювала вчителем Видричанської загальноосвітньої школи і заробітну плату віддавала до сімейного бюджету, на будівництво будинку більше половини всіх витрачених коштів надала вона. Згідно з декларацією про готовність до експлуатації від 30.05.2022, вартість будинку в [ADDRESS] , складає 1 759 000 гривень. З 05.12.2023 вона проживає окремо від відповідача, він у вказаному будинку в [ADDRESS] , проживає сам, більше інших осіб в будинку не проживають і не зареєстровано, при цьому забороняє їй заходити у будинок і таким чином перешкоджає у її праві на володіння, користування, розпоряджання майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. У зв`язку із наведеним, просила визнати житловий будинок [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя, скасувати відомості, внесені в державний реєстр речових прав на нерухоме майно на вищевказаний житловий будинок, в якому одноосібним власником будинку вказаний [PERSON] , визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку, стягнути з відповідача судовий збір у сумі 4 996,20 грн. 2. Відзив на позовну заяву. [PERSON] до реєстрації шлюбу з [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18.05.2009 було придбано житловий будинок за [ADDRESS] . Сторони перебували у шлюбі з 04.09.2010 до 05.12.2023, відповідно житловий будинок, який є предметом спору в даній справі, є об`єктом особистої власності [PERSON] , на момент його придбання продавець не провів державну реєстрації як об`єкта незавершеного будівництва з ступенем готовності 65%, де згідно інвентарної справи станом на 2004 рік загальна площа будинку складала 239,1 м.кв., а житлова - 95,5 м.кв., відповідно 65% готовності складають 155,3 м.кв від загальної площі будинку з підстав термінового виїзду закордон на постійне місце проживання та необхідністю термінового продажу цього майна (необхідні були кошти), а процедура реєстрації є дороговартісна та тривала в часі. Відтак, [PERSON] з дати придбання цього об`єкту у 2009 році і переоформлювалось на себе документація дозвільного характеру про продовження будівництва, виданого попередньому власнику з подальшою реєстрацією на себе введеного в експлуатацію будинку після завершення будівельних робіт. Факт відсутності Продавця на момент укладення договору купівлі-продажу підтверджуються і самим договором, де від імені продавця виступала її мати [PERSON] . У зв`язку зі складнощами в оформлені правоустановчих документів на земельну ділянку під даним житловим будинком у продавця, саме на момент укладення договору купівлі-продаж пізніше між продавцем та [PERSON] на підставі договору дарування від 07.11.2011 набуто і право власності на земельну ділянку, на якій розташований спірний житловий будинок. Відтак, житловий будинок зі ступенем готовності 65% та відповідно земельна ділянка, на якій він розташований, що є предметом спору в цій справі, не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю [PERSON] . Безпосередньо документами з інвентарної справи, що перебувають в оригіналах на зберіганні в Рахівському районному Бюро технічної інвентаризації, та на підставі яких Богданською сільською радою Рішенням № 115 від 23.10.2009 (зі змінами на підставі Рішення № 69 від 03.11.2010) було переоформлено дозвіл на перебудову(реконструкцію) будинку [ADDRESS] від попереднього забудовника з наданням будівельного паспорта. Вище зазначені обставини підтверджують, однак судами в оскаржуваних рішеннях таким не була надана жодна оцінка. Отже, станом на 12.07.2004 ступінь готовності будинку [ADDRESS] складала 65%, що підтверджується довідкою Рахівського районного БТІ за вих. № 45 від 12.07.2004, виготовленою за результатами поведеної інвентаризації житлового будинку. Щодо легітимності процедури проведення Інвентаризації та належності і допустимості цих доказів як підтвердження ступеня готовності спірного житлового будинку станом на 12.07.2004 у 65% є наступні докази, видані представнику попереднього власника матері власника [PERSON] : - довідка Рахівського районного БТІ № 45 від 12.07.2004, де за наслідками обстеження та формування Зведеного Акту оцінки будівель і споруд ступінь готовності будинку складає 65%; - експлікація приміщень до плану житлового будинка садибного типу [ADDRESS] , загальною площею 239,10 кв.м (підвал, перший поверх, мансарда); - технічними кресленнями плану будинку по поверхам, та характеристикою будинку станом на 12.07.2004. Державна реєстрація права власності на об`єкти незавершеного будівництва проводиться у порядку, визначеному Положенням, з урахуванням особливостей, встановлених у розділі IV Положення. Тобто, на момент відчуження державні реєстрації підлягали лише об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визначення ж права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 200/22329/14-ц). Відповідно саме тому в договорі купівлі-продажу від 2009 року фігурує лише площа старого будинку без реєстрації незавершеної реконструкції. Технічна інвентаризація - комплекс робіт з обмірювання об`єкта нерухомого майна з визначенням його складу, фактичної площі та об`єму, технічного стану та/або з визначенням змін зазначених характеристик за певний період часу (у разі наявності попередньої інвентаризаційної справи) із виготовленням необхідних документів (матеріалів технічної інвентаризації, технічного паспорта) та обов`язковим внесенням відомостей про об`єкт нерухомого майна до Реєстру об`єктів нерухомого майна (після створення цього Реєстру). (Державний комітет будівництва, архітектури та житлової політики України, Наказ Про затвердження Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна (Інструкція, розд.1, п.2) 24.05.2001 № 127) Дані докази та відповідно нормативне обґрунтування дають всі підстави стверджувати, що житловий будинок [ADDRESS] станом на 12.07.2004 мав ступінь готовності 65% та придбаний [PERSON] до реєстрації відповідно є об`єктом особистої власності. З огляду на що, посилання [PERSON] та відповідно вимоги про визнання цього житлового будинку в цілому спільним сумісним майном як такий, що побудований в період перебування сторін у шлюбі є безпідставними та спростовуються вище наведеними доказами, відповідно не підлягають до задоволення. Перебуваючи у шлюбі, сторони лише завершили процедуру перепланування/реконструкції цього житлового будинку, яку розпочав попередній власник, тобто лише частина цього будинку, а саме 35% могла бути спільним сумісним майном (тобто та частина, реконструкція/перепланування якого припала на період перебування сторін у шлюбі, відповідно частка [PERSON] , враховуючи рівність, складає 17,5% = 1/2 від 35%) відповідно позовна вимога такої про поділ будинку та визнання за нею вправа власності на 1/2 від всього будинку не підлягає до задоволення, адже такий в цілому не є об`єктом спільної сумісної власності. Завершували перепланування будинку сторони за кошти, які [PERSON] було позичено згідно Договору позики, копія якого наявна в матеріалах справи. Зважаючи, що кошти по даному договору позики, укладеному в інтересах сім`ї, [PERSON] як солідарний боржник не повертає та категорично відмовляється такі повертати, відповідно її частка на цю суму підлягає до зменшення. Для виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач повинен довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність (ВС КЦС, справа № 334/7560/20 від 19.10.2022) викладено правовий висновок щодо застосування вимог ст. 57 та ст. 62 СК України. Тобто в даному випадку [PERSON] не надано жодного доказу про вкладення її особистих коштів у придбання цього будинку до реєстрації шлюбу, як і вкладення таких в завершувані роботи з перепланування/реконструкції, а частка, яка припадає на неї 17,5% (було проведена за позичені кошти, зобов`язання по яким така не визнає) безпосередньо, така частка є незначною. Згідно зі ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, наведені положення закону встановлюють підстави обмеження (втручання) у права особистої власності одного з подружжя, внаслідок яких зменшується обсяг правомочностей колишнього одноосібного власника майна. Тому у ст. 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя. Зі змісту ст. 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Для визнання за одним із подружжя спільної сумісної власності на особисте майно іншого, вирішальне значення має правова природа збільшення вартості такого майна (постанова ВС КЦС від 10.06.2021 у справі № 462/1305/16-ц). У цьому рішенні ВС КЦС в черговий раз закцентував увагу на умовах, за яких можливе застосування умов, передбачених у статті 62 СК України. У своїх доводах Суд зазначив умови застосування статті 62 ЦК України, тобто умови втручання у право особистої приватної власності одного з подружжя: - таке втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя: 1) поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання, 2) сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося. 3) збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, інфляційні та інші об`єктивні процеси, не пов`язані з внесками подружжя чи одного з них - не повинні враховуватися. Отже у цій справі: При посиланні позивача на вимогу визнання особистого майна житлового будинку відповідача об`єктом спільної сумісної власності з врахуванням вимоги статті 62 СК України, як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Аналогічний висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 214/6174/15-ц. В даній справі не проведено жодного порівняльного аналізу, не визначено, чи збільшилась вартість домоволодіння [PERSON] внаслідок реконструкції, якщо вартість збільшилася, не розраховано ідеальну частку виконаних поліпшень відносно житлового будинку. Визначаючи правовий статус спірного майна, як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю (постанова Верховного Суду України від 08.11.2017 у справі № 6-1447цс17). Тобто, [PERSON] не доведено належними і допустимими доказами та у спосіб, визначений законом, що спірне домоволодіння може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя та що таке майно втратило статус особистої приватної власності відповідача як майна, набутого до реєстрації шлюбу. Подібні правові висновки щодо вирішення спорів даної категорії, та які в силу ст. 263 ЦПК України мають бути враховані, а саме «зазначено, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.02.2021 у справі № 264/2232/19; постанова Верховного Суду по справі № 546/912/16-ц від 24.01.2020; постанова Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18). Так, Верховний Суд зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Верховний Суд підкреслив, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Верховний Суд у постановах від 17.04.2019 у справі № 541/2734/16-ц, від 01.04.2020 у справі № 751/1649/17, погодившись із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 08.11.2017 у справі № 6-1447цс17, зазначив, що спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок обставин, передбачених законом. В даному випадку під час вирішення справи необхідно провести аналіз (шляхом проведення відповідної будівельно-технічної експертизи) істотності збільшення для визначення саме частки істотності збільшення який має. 3. Відповідь на відзив. Ключовим у цій справі є встановлення часу та факту набуття у власність відповідача [PERSON] будинку (чи його частини). На цьому також звернув увагу Верховний суд, частково скасовуючи рішення судів попередніх інстанції та повертаючи справу на новий розгляді у цій частині. Твердження відповідача [PERSON] про те, що він придбав за договором купівлі-продажу 18.05.2009 житловий будинок [ADDRESS] , площею 239,1 кв.м зі ступенем готовності 65% спростовуються матеріалами справи та положенням законодавства. Так, у договорі купівлі продажу від 18.05.2009 (п. 1) зазначено, що покупець купив домоволодіння [ADDRESS] , площею 29,47 кв. м. Згідно цього ж пункту, домоволодіння складається з житлового дерев`яного будинку, сараю та вбиральні. У договорі відсутні будь які дані про наявність на земельній ділянці, чи належність до домоволодіння будь яких об`єктів незавершеного будівництва, зокрема житлового будинку площею 239,1 кв. м. зі ступенем готовності 65%. 07.11.2011 відповідач за договором дарування набув у власність земельну ділянку що розташована за [ADDRESS] . У цьому договорі теж відсутні будь-які дані про наявність об`єктів незавершеного будівництва, зокрема житлового будинку площею 239,1 кв.м зі ступенем готовності 65%. Договір купівлі продажу від 18.05.2009 є дійсним, ніким не оспорювався, не визнавався удаваним чи фіктивним. У матеріалах справи відсутні докази придбання відповідачем [PERSON] об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку площею 239,1 кв. м. зі ступенем готовності 65%. Якщо відповідач стверджує, що набув право власності на житловий будинок площею 239,1 кв.м зі ступенем готовності 65%, то мав надати докази такого придбання: письмового договору купівлі-продажу об`єкту незавершеного будівництва або іншого договору у якому такий об`єкт входив би у склад іншого майна (домоволодіння, земельної ділянки). Усно такий правочин не може бути вчинений. Отже, право власності у відповідача [PERSON] та позивача [PERSON] на будинок площею 239,1 кв.м виникло у зв`язку із створенням майна та його державної реєстрації у порядку, передбаченому ст. 331 Цивільного кодексу України. Право особистої власності відповідача [PERSON] на 65% матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва (створення майна) житлового будинку площею 239,1 кв.м, не можуть бути за ним визнані, оскільки ним не надані докази придбання цих 65% матеріалів. Доводи відповідача щодо наявності об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку площею 239,1 кв.м зі ступенем готовності 65% станом на 12.07.2004 з покликанням на відповідну довідку БТІ, спростовується змістом самої довідки. Так, у ній не наведено площі об`єкта. Чи йдеться про будинок площею 29,47 кв.м, чи про будинок площею 239,1 кв.м. У зведеному акті теж не вказана площа. Якби на час оцінки будівель та споруд 12.07.2004 до домоволодіння належали дерев`яний будинок площею 29,47 кв.м та будинок площею 239,1 кв.м зі ступенем готовності 65% то такі дані мали би бути відображені у довідці у розділі «крім того на земельній ділянці знаходяться __», а також окремим рядком у зведеному акті із присвоєнням літери по плану (2 колонка акту), із заповненням усіх колонок, відповідно до показників. Ці довідка та акт суперечать договору купівлі продажу від 18.05.2009. Характеристика будинку, копія якого міститься у матеріалах справи, не містить усіх необхідних реквізитів, зокрема не містить печатки, дати складання характеристики, року побудови. Також ця характеристика будинку суперечить матеріалам справи, зокрема містить відомості про площу будинку 125,1 кв.м, а не 29,47 кв.м чи 239,1 кв. м. Експлікація житлового будинку, копія якого міститься у матеріалах справи, суперечить іншим доказам. Так згідно характеристики будинку, довідки БТІ від 12.07.2004 № 45, зведеного акту від 12.07.2004 ступінь готовності 65%, а у експлікації та планах - готовність 100%. Експлікація не містить скріплення печаткою, підпису посадової особи. Щодо покликання відповідача на рішення виконавчого комітету Богданської сільської ради № 115 від 23.10.2009, слід звернути увагу на те, що вказаним рішення дійсно погоджено перебудову житлового будинку. Проте, йдеться про будинок [ADDRESS] , площею 29,47 кв.м, а не про об`єкт незавершеного будівництва площею 239,1 кв.м зі ступенем готовності 65%. Зокрема у рішенні, в інакшому випадку, йшлося би не про перебудову, а про добудову незавершеного об`єкту. Окрім того, рішенням відповідача зобов`язано отримати будівельний паспорт у відділі містобудування та архітектури. Проте, відповідач копію вказаного паспорта до суду не подав, що підтверджує що йдеться про будинок [ADDRESS] , площею 29,47 кв.м. З урахуванням того що відповідач не довів існування об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку [ADDRESS] , площею 239,1 кв.м зі ступенем готовності 65%, а також не довів набуття ним у власність цього об`єкту до реєстрації шлюбу, позов (у не розглянутій частині) є обґрунтованим та підлягає задоволенню. 4. Заперечення на відповідь на відзив. Суть заперечень зводиться до наявності договору купівлі-продажу від 18.05.2009, яким було придбано житловий будинок [ADDRESS] та відсутності в державному реєстрі речових прав на майно запису про реєстрацію спірного житлового будинку зі ступенем готовності 65%. Дане твердження представника позивача не ґрунтується на нормах права, що регулюють спірні правовідносини, та є хибним. Вирішуючи спір, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, про це зазначив Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 17.01.2024 по справі № 522/3999/23. Також Верховний Суд нагадав висновки ВП ВС, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18. З огляду на наведені норми права можна чітко стверджувати, що відсутність на момент придбання спірного будинку відповідачем в 2009 році державної реєстрації цього будинку зі ступенем готовності 65% не спростовує того факту, що саме такий ступінь готовності мав спірний будинок. Державна реєстрація права власності на об`єкти незавершеного будівництва проводиться у порядку, визначеному Положенням, з урахуванням особливостей, встановлених у розділі IV Положення. Тобто на момент відчуження державні реєстрації підлягали лише об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Крім того, представником позивача хибно зроблено висновок, що довідка БТІ про ступінь готовності не має юридичної сили. Довідка БТІ про нерухоме майно - це офіційний документ, який засвідчує технічні характеристики або правовий статус об`єкта (Державний комітет будівництва, архітектури та житлової політики України, Наказ Про затвердження Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна (Інструкція, розд.1, п.2) 24.05.2001 № 127) чинний на момент її видачі). Отже, станом на 12.07.2004 ступінь готовності будинку [ADDRESS] складала 65%, що підтверджується довідкою Рахівського районного БТІ за вих № 45 від 12.07.2004, виготовленою за результатами проведеної інвентаризації житлового будинку. Відповідно, позивачем не спростовано аргументів відповідача, що даний житловий будинок є особистим майном відповідача, придбаним до реєстрації шлюбу. Щодо права на частку в особистому майні відповідача, в даному випадку позивачем у позові не доведено її участь у покращені особистого майна відповідача. Для виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач повинен довести, що збільшення вартості майна є істотним, і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність (ВС КЦС, справа № 334/7560/20 від 19.10.2022, викладено правовий висновок щодо застосування вимог ст. 57 та ст. 62 СК України). Тобто, в даному випадку [PERSON] не надано жодного доказу про вкладення її особистих коштів у придбання цього будинку до реєстрації шлюбу, як і вкладення таких в завершувані роботи з перепланування/реконструкції, а частка, яка припадає на неї 17,5% (було проведена за позичені кошти зобов`язання по яким така не визнає) безпосередньо, така частка є незначною. Згідно зі ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, наведені положення закону встановлюють підстави обмеження (втручання) у права особистої власності одного з подружжя, внаслідок яких зменшується обсяг правомочностей колишнього одноосібного власника майна. Тому у ст. 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя. Для визнання за одним із подружжя спільної сумісної власності на особисте майно іншого, вирішальне значення має правова природа збільшення вартості такого майна (постанова ВС КЦС, справа № 462/1305/16-ц від 10.06.2021). Отже у цій справі: при посиланні позивача на вимогу визнання особистого майна житлового будинку відповідача, об`єктом спільної сумісної власності з врахуванням вимоги статті 62 СК України, як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Аналогічний висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 214/6174/15-ц. Позивачем в даній справі не надано жодного документу що мало місце істотне покращення спірного житлового будинку, який є в силу прямої норми закону особистим майном відповідача, і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Весь позов базується виключно на правовому статусі перебування у шлюбі, чого в даному випадку недостатньо для задоволення її позовних вимог. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, ствердив, що справа неодноразово розглядалась, рішення було скасовано для з`ясування, чи існував спірний будинок, тому суду достатньо встановити походження цього будинку, за чиї кошти він був придбаний. Ствердив, що будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був набутий у шлюбі. Так як право на будинок було зареєстровано як на новостворене майно, ті доводи відповідача про придбання за особисті кошти до одруження він заперечує. Позивачка [PERSON] до суду не з`явилася, за клопотанням її представника, який ствердив, що відсутня потреба у заслуховуванні пояснень позивачки, розгляд проведено без її участі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову повністю, посилається на постанову Верховного Суду, якою повернуто справу до суду першої інстанції на новий судовий розгляд, спірний будинок відповідно до матеріалів інвентаризації був побудований на 65% ще станом на 2004 рік, коли сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2010 по 2023 рік. Під час перебування у шлюбі було проведено реконструкцію. Відсутність реєстрації права власності на незавершене будівництво не доводить, що такого будинку не існувало у природі. Відповідно до практики Верховного Суду, у разі твердження одного з подружжя, що спільне майно суттєво збільшилось за час перебування у шлюбі, саме він має довести, яка його частка у перетворенні особистого майна іншого з подружжя. Позивачка жодним чином не довела своєї істотної участі у спосіб, визначений законом, а саме, який її вклад у реконструкцію будинку після реєстрації шлюбу. Відповідач [PERSON] підтримав свого представника. Суд ознайомився з доводами сторін, дослідив матеріали справи, оцінив їх у сукупності та взаємозв`язку і встановив такі обставини. Рішенням Рахівського районного суду від 05.12.2023 у справі № 305/2556/23, яке набрало законної сили 05.01.2024, задоволено позов [PERSON] , розірвано шлюб між нею та [PERSON] , зареєстрований 04.09.2010 у виконавчому комітеті Розтоківської сільської ради Рахівського району закарпатської області, актовий запис № 13 від 04.09.2010. Відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов проживання, складеного 31.10.2023 депутатами Богданської сільської ради Ференц І.Ю. та [PERSON] , [PERSON] проживає в [ADDRESS] , будинок має загальну площу 320,05 кв.м, житлову - 250,08 кв.м, збудований у 2021 році, матеріал стін - цегляний, дах - металочерепиця, у будинку проживає одна сім`я з трьох чоловік, власник - [PERSON] . Площа земельної ділянки - 0,0871 га. На момент складання акту сім`я знаходиться в процесу розлучення, дружина доступу до будинку не має, зі слів дружини з 25.10.2023 за даною адресою не проживає. Донька [PERSON] проживає разом з мамою в [ADDRESS] . Даний акт у частині зазначення технічного опису будинку, його площі та часу будівництва суд до уваги не бере, оскільки відсутні відомості про джерело такої інформації та належну компетенцію осіб, що його склали. Копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності за № 302751122 від 15.06.2022 стверджено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 276,8 кв.м, житловою площею 94,2 кв.м, з навісом та господарською будівлею, з реєстраційним номером 2599099821060, розміщений на земельній ділянці з кадастровим номером 2123681301:01:002:0046, в цілій частині перебуває у приватній власності, однак такий витяг є неповним та не містить відомостей, у чиїй саме власності перебуває об`єкт нерухомості. Разом з тим, із урахуванням інших матеріалів справи та визнання цього факту сторонами, суд бере до уваги, що власником спірного будинку документально є відповідач [PERSON] . З Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, поданої 30.05.2022 до Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області Папаригою В.І., вбачається, що повідомлення про початок будівельних робіт було подано 02.11.2020 за № ЗК051201029149; назва об`єкта будівництва - Нове будівництво житлового будинку, [ADDRESS] ; вид будівництва - Нове будівництво; тип - будинок садибного типу; рік завершення будівництва - 2021; кошторисна вартість будівництва - 1 759 тис.грн; площа земельної ділянки - 0,0871 га. При цьому, вочевидь копія даного документа також є неповною, оскільки не містить відомостей про площу будинку. Відповідно до договору купівлі-продажу домоволодіння, укладеного 18.05.2009 між [PERSON] , яка діяла від імені своєї доньки [PERSON] , та [PERSON] , перша продала, а останній купив домоволодіння [ADDRESS] , що складається з житлового будинку загальною площею 29,47 кв.м, вартістю 5 651 грн, сараю вартістю 3 337 грн та вбиральні вартістю 288 грн, загальною вартістю 9 276 грн, за ціною 9 300 грн. Договір посвідчено того ж дня приватним нотаріусом Юраш Н.І., зареєстровано в реєстрі за № 821. Відомості про право власності [PERSON] на вказаний об`єкт внесено до відповідно реєстру за № 18344701, що підтверджується витягом, виданим Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Рахівської районної ради за № 22765553 від 19.05.2009. Відповідно до договору дарування земельної ділянки, укладеного 07.11.2011, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар земельну ділянку площею 0,0871 га в [ADDRESS] , з кадастровим номером 2123681301:01:002:0046, ринковою вартістю 28 986 грн. Договір посвідчено того ж дня приватним нотаріусом Юраш Н.І., зареєстровано в реєстрі за № 1618. Згідно з договором позики грошових коштів, укладеного 01.12.2019, [PERSON] позичив від [PERSON] грошові кошти у сумі 15 000 доларів США, які отримав до підписання договору, та зобов`язався повернути указані кошти у строк до 31.12.2022. Договір підписано сторонами, а також свідками [PERSON] та [PERSON] . У договорі відсутні відомості про цільове призначення позичених коштів, а також про згоду членів сім`ї позичальника, зокрема дружини, на укладення цього правочину. Рішенням виконавчого комітету Богданської сільської ради від 23.10.2009 (зі змінами на підставі рішення № 69 від 03.11.2010) надано дозвіл [PERSON] на перебудову житлового будинку в с. Богдан. Відповідно до довідки Рахівського районного бюро технічної інвентаризації за № 45 від 12.07.2004, виданій [PERSON] , готовність незавершеного будівництва об`єкта нерухомого майна, що знаходиться в [ADDRESS] , складає 65 відсотків і його вартість становить 87 461 грн. Інвентарною справою на об`єкт в [ADDRESS] , оригінал якого досліджено судом, зокрема зведеним актом оцінки будівель та споруд, експлікацією приміщень, планом, характеристикою, стверджено наявність станом на 12.07.2004 вказаного житлового будинку готовністю 65 відсотків, загальною площею 239,1 кв.м, житловою - 88,3 кв.м. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (принцип змагальності сторін). Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (принцип диспозитивності цивільного судочинства). Принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі у цивільному судочинстві, на відміну від адміністративного, відсутній. Про виклик свідків жодна зі сторін не клопотала, сторони як свідки (у порядку статті 234 ЦПК України) не допитувались. Сторони у даній цивільній справі вели себе повністю пасивно, після повторного надходження справи до суду першої інстанції не долучено жодних доказів, про витребування таких доказів, про призначення судових експертиз сторони та їх представники не клопотали. До встановлених обставин справи суд застосував такі норми права. Відповідно до ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч. 7 ст. 57 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З урахуванням обставин справи та застосованих норм права суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України, висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Верховний Суд у постанові від 17.09.2025 констатував, що будівництво певної частини спірного житлового будинку здійснено за час перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON] , а саме з 04.09.2010 до 05.12.2023, відповідач вказував на те, що він придбав спірний житловий будинок до реєстрації шлюбу, а ступінь його готовності була 65%, тобто лише частина цього будинку, а саме 35% могла бути спільним сумісним майном подружжя. Наведені доводи відповідача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, оскільки спираються на письмові докази - інвентарну справу, якою стверджено наявність станом на 12.07.2004 житлового будинку з готовністю 65%; довідку Рахівського районного БТІ за № 45 від 12.07.2004 щодо готовності незавершеного будівництва об`єкта нерухомого майна в [ADDRESS] , на 65%; рішення виконавчого комітету Богданської сільської ради від 23.10.2009 (зі змінами на підставі рішення № 69 від 03.11.2010) про надання дозволу [PERSON] на перебудову спірного житлового будинку. Визначення права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 200/22329/14-ц). Шлюб між сторонами [PERSON] та [PERSON] тривав із 04.09.2010 (дата реєстрації шлюбу відповідно до ст. 27 СК України) до 05.01.2024 (дата набрання законної сили рішення суду про розірвання шлюбу відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України). Станом на 2022 рік, коли сторони ще перебували у шлюбі, реконструкція спірного будинку була завершена, що підтверджується декларацією про готовність до експлуатації та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Спільна сумісна власність подружжя презюмується, тобто є узагальненням, яке не потребує спеціального доведення, але може бути оскаржене і спростоване у судовому чи договірному порядку у силу наявності винятків. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2019 у справі №339/116/16-ц, судова практика з цього приводу є сталою. Суд критично сприймає доводи відповідача про те, що реконструкція спірного будинку проведена ним виключно за особисті кошти, позичені згідно з договором позики від 01.12.2019, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження такого, а самої наявності договору позики для цього недостатньо. З матеріалів справи вбачається, що така реконструкція проводилась тривалий час, коли сторони перебували у шлюбі та використовували на реконструкцію спільні кошти сім`ї. Натомість, суд погоджується з доводами відповідача про відсутність у результаті реконструкції такого суттєвого збільшення вартості спірного будинку, що могло б потягнути застосування положень ч. 1 ст. 62 СК України та визнання будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя у цілому. При цьому, судом враховано правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 214/6174/15-ц та у постановах Верховного Суду від 19.05.2025 у справі № 673/547/21, від 28.05.2025 у справі № 741/484/22, щодо з`ясування істотності збільшення вартості майна шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Також, суд вважає безпідставними та не враховує доводи позивача про будівництво цілого спірного будинку під час шлюбу з наведених вище мотивів. За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме шляхом визнання спільною сумісною власністю подружжя 35% спірного будинку, визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку вказаної частини об`єкта (17,5% від цілого) та визнання за відповідачем права власності на решту частини (загалом 82,5%). Щодо способу захисту. У постанові Верховного Суду від 17.01.2024 у справі № 522/17831/20 стверджено, що Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що, поділивши спільне сумісне майно сторін, суд першої інстанції не вийшов за межі позовних вимог, які заявлялися сторонами, а врахував при визначенні варіанта поділу спірного майна доводи сторін щодо способу такого поділу, тому це є не зміною позовних вимог, а способом вирішення виниклого спору між сторонами. Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанова Великої Палата Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, яка стосується саме поділу нерухомого майна подружжя (пункти 23 - 27, 36). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63). У даному випадку, ефективним та таким, що не виходить за межі позовних вимог, способом захисту права буде саме не лише визнання права власності на частину майна за позивачкою, але й визнання права власності на решту майна за відповідачем. Щодо заходів забезпечення позову. Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотання про скасування накладеного ухвалою суду від 16.05.2024 забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний житловий будинок та заборони відповідачу вчиняти перешкоди позивачці у перебуванні і проживанні в спірному будинку, від учасників не надходили, тому суд це питання не вирішує. Щодо судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При поданні первісної позовної заяви позивачкою сплачено судовий збір у загальному розмірі 9 992,40 грн, у тому числі 9 084 грн за подання позову та 908,40 грн за подання заяви про забезпечення позову. Рішенням суду від 25.09.2024 стягнуто з відповідача половину сплаченого судового збору у розмірі 4 996,20 грн (у подальшому скасовано), у частині залишення за позивачкою решти судового збору в розмірі 4 996,20 грн рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. Таким чином, усього за подання позовної заяви в чинній редакції позивачкою сплачено 4 996,20 грн (у тому числі 454,20 грн - за подання заяви про забезпечення позову). Враховуючи, що позов задоволено частково (на 35%), з відповідача слід частково стягнути сплачений позивачкою судовий збір у розмірі 1 748,67 грн (4 996,20 грн * 0,35). Розмір судових витрат у виді правничої правової допомоги суд наразі не вирішує у зв`язку із відповідним клопотанням представника відповідача, висловленим у відзиві на позов, це питання буде вирішено у подальшому з урахуванням додатково поданих документів у порядку ч. 8 ст. 141, ст. 246 ЦПК України. Також окремо можливо вирішити питання щодо розподілу судових витрат за подані відповідачем у справі апеляційну та касаційну скарги, оскільки сторони у поданих до суду процесуальних документах та у судових дебатах не висловили свої клопотання і доводи з цього приводу та не обґрунтували їх.

Outcome: partial