Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У серпні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном. Позов мотивовано тим, що позивач із [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 08 липня 2025 року було розірвано. Вони разом із відповідачем та її дочкою [PERSON] проживали у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Зазначене житло було придбано позивачем і дочкою 15 серпня 2020 року, а саме до укладення шлюбу з [PERSON] . Позивач зауважувала, що у зв`язку з розірванням шлюбу, постійні сварки з відповідачем та вчиненням останнім щодо неї домашнього насильства, який тримав її за шию та штовхав, що підтверджується постановою суду у справі № 740/2429/25, вона змушена звернутися до суду з цим позовом. У власності матері [PERSON] , яка перебуває за кордоном, є двох кімнатна квартира [ADDRESS] , тому відповідач має об`єктивну можливість у ній проживати. Крім того, [PERSON] має земельні ділянки, що також підтверджує його можливість забезпечити себе житлом. Враховуючи наведене, позивач просила виселити [PERSON] із житлового будинку по [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення та вирішити питання судових витрат. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді від 29.08.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою судді від 24.11.2025 за результатами підготовчого засідання та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] доводи позовної заяви підтримала та просила її задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив не подав, як і не надав заяви про розгляд справи без його участі. Відповідно до положень частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно з положеннями частини 8 статті 178, частини 4 статті 223 та частини 1 статті 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Фактичні обставини, встановлені судом Установлено, що 19 січня 2021 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який розірвано заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 08.07.2025. На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 15.08.2020, посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Варавою Н.П., позивач [PERSON] та її дочка [PERSON] є власниками житлового будинку по [ADDRESS] по 1/2 частці кожен. Відповідач [PERSON] зареєстрований у спірному будинку як член сім`ї позивача. Докази того, що відповідач має інше житло, в матеріалах справи відсутні. За інформацією, наданою Ніжинським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області №1/15.07.25 від 15.07.2025, згідно з обліками ІКС ІПНП «ЦУНАМІ» в Ніжинському РУП ГУНП в Чернігівській області 03.05.2025 за № 8627 зареєстровано звернення [PERSON] щодо вчинення 03.05.2025 відносно неї чоловіком домашнього насильства. 04.05.2025 відносно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статтею 173-2 КУпАП та винесено терміновий заборонний припис. Відомості за зверненням до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносилось. Постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19.05.2025 у справі № 740/2429/25 [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 173-2 КУпАП, за вчинення відносно [PERSON] насильства фізичного характеру. Норми права, які були застосовані судом Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини четвертої та п`ятої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Згідно із статтею 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Згідно з частинами першою та другою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00). У пункті 36 зазначеного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Європейський суд з прав людини зазначає, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Право власності позивача на спірне житло обтяжене тривалим проживанням відповідача у цьому житлі. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року у справі № 639/1502/18. Мотивована оцінка і висновки суду Судом встановлено, що позивачу [PERSON] та їй дочці [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, в якому зареєстрований та проживає колишній чоловік [PERSON] . Разом з тим, відповідач вчинив домашнє насильство, на підтвердження чого позивач надала постанову Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19.05.2025. При цьому у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження застосування щодо [PERSON] належних заходів попередження або громадського впливу. Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином позивачем не доведено та матеріалами справи не встановлено, що відповідач вчиняє відносно неї дії, які пов`язані з систематичним руйнуванням жилого приміщення, або порушенням правил соціалістичного співжиття, що робить неможливим проживання в одному будинку. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення матиме наслідком порушення справедливого балансу, а отже, буде непропорційним, оскільки тривалий час проживання [PERSON] у спірному житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Доводи позивача про те, що у матері відповідача у власності є квартира [ADDRESS] , а йому на праві власності належать земельні ділянки, судом не беруться до уваги, оскільки матеріали справи не містять таких доказів. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які позивач посилалася як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed