Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

Позивачка, інтереси якої представляє адвокат Гуменюк О.В., звернулася в суд з позовом в якому просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частину земельної ділянки, площею 0,0559 га, кадастровий номер 1820881800:08:000:0133, розташовану за адресою: Гардишівська сільська рада Бердичівського району Житомирської області. Позов обґрунтовано тим, що 22.07.2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Бердичівським ВДРАЦС ЦЗМУМЮ (м.Хмельницький), актовий запис №309. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22.04.2025 року шлюб розірвано. За час шлюбу сторонами спільно нажито майно: земельна ділянка площею 0.0559 га, кадастровий номер 1820881800:08:000:0133, розташована за адресою: Гардишівська сільська рада, Бердичівського р-ну, Житомирської обл. Дана земельна ділянка набута у спільну сумісну власність подружжя на підставі договору купівлі-продажу від 25.02.2023 року. Внаслідок фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин, спільного проживання та ведення спільного господарства, а також зважаючи на те, що сторони не можуть самостійно дійти згоди щодо поділу майна, набутого у шлюбі, позивачка змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 24.11.2025 відкрито в справі спрощене позовне провадження з повідомленням сторін ( а.с. 22). Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивачки адвокат Гуменюк О.В. подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Від представника відповідача адвоката Сліпчука П.П. надійшла заява про розгляд справи в його відсутності та відсутності відповідача. При вирішенні позову покладається на розсуд суду. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22.04.2025 у справі № 274/703/25 позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів - задоволено частково. Вирішено: "Розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстровано 22.07.2021 Бердичівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бердичівському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис № 309. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн. Стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі у розмірі 1500,00 грн щомісячно, починаючи з 29.01.2025 та до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , трьохрічного віку. Стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 2000,00 грн щомісячно, до повноліття дитини, з індексацією відповідно до закону, починаючи з 29.01.2025." (а.с.8-11). Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.02.2023, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , останній набув у власність земельну ділянку площею 0,0559 га, кадастровий номер - 1820881800:08:000:0133, розташовану: Житомирська область, Бердичівський район, територія Гардишівської сільської ради. Договір посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського районного нотаріального округу Юрчук Н.І., зареєстрований у реєстрі за № 274 (а.с.12-14). Як передбачено ч.1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як передбачено ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частин 2, 4 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі № 359/9533/18, якщо майно придбане подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком у період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. Так, відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. За приписами ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Отже, судом встановлено, що об`єкт нерухомого майна: земельна ділянка площею 0,0559 га, кадастровий номер - 1820881800:08:000:0133, розташований за адресою: Житомирська область, Бердичівський район, територія Гардишівської сільської ради був набутий сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі та згідно зі ст. 60 СК України, вважається спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу за кожним по частці. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Визнання в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на майно в його ідеальних частках без поділу в натурі не суперечить закону та не порушує прав сторін. Визнання в порядку поділу майна подружжя за позивачкою права власності на 1/2 частку цього майна не позбавляє сторін в подальшому звернутися до суду з вимогами про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, в порядку статті 364 ЦК України, чи про припинення права на частку у спільному майні в порядку статті 365 ЦК України, як і не позбавляє права на укладення цивільно-правових угод щодо майна, яким володіють на праві спільної власності. На підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивачки документально підтверджені понесені нею судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1211,20 грн ( а.с. 3).

Outcome: approved