Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором № 561271579 від 09.01.2022 року у розмірі 26589,40 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 09.01.2022 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та відповідачем укладено кредитний договір на суму 12000,0 гривень на строк 18 днів та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,21% на день. Договір укладено в електронній формі, підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором, а її особа ідентифікована за номером мобільного телефону. Грошові кошти були перераховані на банківську картку відповідача. ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» належним чином виконало взяті на себе зобов`язання та видало відповідачу обумовлену суму коштів, проте, остання ухиляється від обов`язку його повернення. На час пред`явлення позову заборгованість за кредитним договором становить 26589,40 гривень, з яких: 12000,0 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 14589,40 гривень - заборгованість за відсотками. Як новий кредитор у зобов`язанні дану суму просить стягнути з відповідача в примусовому порядку. Відповідач не погодилась та в особі повноважного представника подала відзив на позовну заяву. Зазначає, що відповідач не подавала заявки на кредит, не отримувала кредитних коштів та у період з 13.08.2021 року по 30.12.2023 року перебувала за кордоном, тоді як вхід до мобільного застосунку та подання заявки на кредит відбувалось в Україні. Тому, договір від її імені укладено невідомими особами і з приводу цього було подано відповідну заяву до правоохоронних органів. Номер телефону за допомогою якого відбулась ідентифікація, на період укладення договору їй уже не належав і таким вона не користувалась, оскільки проживала у Німеччині. Крім того, їй також не належить банківська картка, на яку було перераховано кошти. Таким чином, між сторонами договірні правовідносини відсутні, а це виключає можливість відступлення права вимоги. Просить у задоволенні позову відмовити. У відповіді на відзив позивач наводить аргументи, аналогічні мотивам позову та наголошує, що ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» вжило всіх необхідних заходів для здійснення перевірки та ідентифікації особи. Правом на подання заперечень на відповідь на відзив відповідач не скористалась. Водночас з мотивів, які викладено у відзиві на первісний позов та не підписання кредитного договору представник відповідача пред`явила зустрічний позов про визнання недійсним кредитного договору № 561271579 від 09.01.2022 року, укладеного між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] . У відзиві на такий позов ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЙС» навела аргументи, аналогічні мотивам первісного позову про належну ідентифікацію відповідача та укладення договору в електронний спосіб. У відповіді на відзив на зустрічний позов представник позивача наголосила, що її довіритель не перебувала в Україні в період укладення договору, тоді як вхід у мобільні застосунки від імені [PERSON] відбувався в Україні. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог статті 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування, як за первісним та і за зустрічним позовом не було подано. Натомість, сторони надали додаткові письмові пояснення, зміст яких аналогічний їхнім заявам по суті справи. Первісна позовна заява поступила до суду 01.09.2025 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 05.09.2025 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Цією ж ухвалою за клопотанням позивача витребувано в АТ КБ «ПриватБанк» інформацію про банківську картку № [NUMBER] , на яку було перераховано кошти. Згідно отриманої відповіді від АТ КБ «Приватбанк», зазначеної картки на ім`я [PERSON] в банку не емітовано. Після цього, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 04.11.2025 року, прийнято зустрічну позовну заяву, об`єднано її в одне провадження з первісним позовом та з огляду на це суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи за цим позовом. Крім того, ухвалами від 04.11.2025 року суд задовольнив клопотання представників позивача та відповідача про витребування ряду доказів, а саме витребував в АТ «Таскомбанк» інформацію про банківську картку № [NUMBER] , на яку було перераховано кошти. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 22.12.2025 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу вимог частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача під час виступу з вступним словом висловилась про підтримання первісного позову та заперечення проти зустрічного позову з підстав, викладених у відповідних заявах. Просить первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник відповідача під час виступу з вступним словом проти обґрунтованості первісного позову заперечила, а зустрічний позов підтримала з підстав, викладених у відповідних заявах. Просить у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити. Представники відповідача за зустрічним позовом - ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» в судове засідання не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив. Оскільки суд забезпечив можливість учасникам справи представити свою позицію, а строки для подання доказів завершився, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності осіб, які не з`явилися на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови не підлягають до задоволення з огляду на наступне. Згідно матеріалів справи, 09.01.2022 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] укладено кредитний договір № 561271579 на суму 12000,0 гривень на строк 18 днів та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,21% на день (т.1 а.с.33-36). Договір укладено в електронній формі, підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором, а її особа ідентифікована за номером мобільного телефону - [NUMBER] . Відповідно до платіжного доручення від 09.01.2022 року, грошові кошти були перераховані на банківську картку, яка, як згодом з`ясувалось, емітована на ім`я [PERSON] банком АТ «Таскомбанк», номер картки - [NUMBER] . Згідно розрахунку заборгованості (т.1 а.с.43, 44-45), розмір заборгованості за кредитним договором становить 26589,40 гривень, з яких: 12000,0 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 14589,40 гривень - заборгованість за відсотками. Відповідно до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року (т.1 а.с.69-72), додаткових угод до нього (т.1 а.с.75-78, 80, 81), протоколу узгодження предмету факторингової операції (т.1 а.с.66зв.) та реєстру прав вимоги від 05.05.2022 року (т.1 а.с.67-68), ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» відступило право вимоги за кредитним договором № 561271579 від 09.01.2022 року до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС». Надалі, відповідно до договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 року (т.1 а.с.60-62), додаткових угод до нього (т.1 а.с.64, 65) та реєстру прав вимоги від 30.05.2023 року (т.1 а.с.58-59), ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» відступило право вимоги за кредитним договором № 561271579 від 09.01.2022 року до ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС». В кінцевому, відповідно до договору факторингу № 20/10/23-03 від 20.10.2023 року (т.1 а.с.52-55) та реєстру боржників (т.1 а.с.50-51), ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» відступило право вимоги за кредитним договором № 561271579 від 09.01.2022 року до ТОВ «ФК «ЕЙС». Особа не може вважатися такою, що наділена цивільними правами чи є зобов`язаною на користь іншої особи, у випадку, коли відсутня сама підстава виникнення відповідних прав та обов`язків, зокрема правочин. Так, за змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети. Отже, будь який правочин є вольовою дією, а тому, перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили. Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України. Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового (електронного) тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому чи електронному тексті правочину підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же сама по собі на письмовому чи електронному тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому чи електронному носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків). Відповідне регулювання міститься і в положеннях ЦК України про договір. У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Частинами першою, другою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Загальною істотною умовою цього договору є предмет договору. Також істотними умовами кредитного договору є строк кредитування та розмір відсотків, які є платою за користування кредитом. Разом з тим, укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Такими є висновки Великої Палати Верховного Суду, які висловлені у постанові від 26.10.2022 року у справі № 227/3760/19-ц, і при цьому, Велика Палата Верховного Суду також наголосила, що у випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, пред`явлення вимоги про стягнення коштів). Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується. Крім того, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (частина перша статті 1051 ЦК України), а при встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі № 629/5364/13-ц, від 26.02.2020 року у справі № 205/5292/15-ц, від 04.03.2020 року у справі № 632/2209/16, від 26.05.2021 року у справі № 405/8280/19, від 09.08.2023 року у справі № 755/16831/19. Отже, неукладеним є не лише кредитний договір, який не підписано, але й договір, за яким позичальник не отримував коштів. У справі, що розглядається, суд встановив, що відповідач у період з 13.08.2021 року по 30.12.2023 року перебувала за кордоном, що стверджується даними Державної прикордонної служби України (т.1 а.с.187). При цьому, не лише укладення кредитного договору відбулось під час перебування відповідача за кордоном, адже як вбачається з відповіді ТОВ «лайфселл», номер телефону, за яким відбулась ідентифікація відповідача, було активовано за декілька днів до цього, а саме 04.01.2022 року, і при цьому, згідно інформації щодо сеансів зв`язку, зафіксованих білінговою системою ТОВ «лайфселл» за номером [NUMBER] , у період з 05.01.2022 року по 09.01.2022 року всі сеанси відбувались на території Дніпропетровської області. Більше того, у період з 05.01.2022 року по 09.01.2022 року сеанси відбувалась не лише з ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», яке надало кредит, але й з десятком іншим фінансових організацій, які надають мікрокредити, а також з іншими банками. На думку суду, вказаним підтверджується факт непідписання кредитного договору відповідачем, адже остання перебувала за кордоном в той час коли сеанс за номером телефону [NUMBER] , за яким була ідентифікована відповідач, відбувались в межах Дніпропетровської області. Тим самим, спростовуються аргументи позивача за первісним позовом про те, що ідентифікація відповідача під час укладення кредитного договору відбулась належним чином. Крім того, згідно відповідей АТ «ТАСКОМБАНК», в період перебування відповідача за кордоном та через декілька годин після отримання кредитних коштів, а саме 10.01.2022 року в період часу з 00:33 год по 00:37 год у м.Києві через банкомат/термінал з картки, відкритої на ім`я відповідача, було здійснено три операції з переказу коштів на загальну суму 30000,0 гривень. Отже, окрім як факту непідписання кредитного договору відповідачем зібраними у справі доказами підтверджується факт неотримання нею кредитних коштів. Тому, з огляду на згадану вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд в межах цієї справи формує висновок про неукладеність кредитного договору № 561271579 від 09.01.2022 року, як з підстав його не підписання [PERSON] , так і з підстав неодержання нею коштів. Цього достатньо для того, щоб захистити права [PERSON] і через це суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним, оскільки такий спосіб захисту не є ефективним та не є необхідним. З огляду на загадані вище висновки про неукладеність кредитного договору, первісний позов теж необхідно залишити без задоволення. У зв`язку з відмовою у первісному та зустрічному позовах, понесені позивачами судові витрати в силу вимог статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed