Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

27.10.2025 року в провадження Лугинського районного суду Житомирської області надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що [INFO] померла її мати [PERSON] . На день смерті [PERSON] проживала та була зареєстрована по [ADDRESS] . Зазначений житловий будинок належав на праві власності померлій. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина за законом, яку прийняла позивачка, фактично вступивши у володіння спадковим майном померлої. Крім [PERSON] , спадкоємцем першої черги був її рідний брат [PERSON] , який помер [INFO] . 26.06.2025 року [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . Однак, приватний нотаріус Коростенського районного нотаріального округу Можарівська Н.В. відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок не можливо, оскільки не надано правовстановлюючих документів на зазначене майно. Рекомендовано звернутись до суду з позовом визнання права власності на нерухоме майно. Враховуючи, що нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, позивач звернулась з даним позовом. Ухвалою суду від 31.10.2025 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу до підготовчого судового засідання. 12.01.2026 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивачка подала заяву в якій просить розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задоволити. Відповідач участь в судовому засіданні свого представника не забезпечив, однак надіслав заяву про розгляд справи без участі його представника, не заперечує проти позову, рішення просить прийняти на розсуд суду. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Виходячи зі змісту ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] від 22.08.2000 року. [PERSON] на день смерті була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS] . На момент смерті разом з нею був зареєстрований зять [PERSON] та проживала без реєстрації її дочка [PERSON] , що підтверджується довідками № 2536 від 10.04.2025 року, № 3060 від 25.07.2025 року. [PERSON] дійсно являється донькою [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] від 15.09.1985 року та свідоцтва про народження [NUMBER] від 22.04.1964 року. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 07.04.2025 року. Відповідно до виписки з погосподарської книги №2840 від 04.06.2025 року та довідки № 2543 від 11.04.2025 року, померлій [PERSON] належить житловий будинок, який розміщений за адресою: [ADDRESS] . Рік побудови - 1970. 22.02.1994 року [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Лугинської селищної ради народних депутатів Лугинського району Житомирської області № 20 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га, що підтверджується архівним витягом № Н/17 від 16.04.2025 року. [PERSON] спадщину після смерті матері прийняла, фактично вступивши у володіння спадковим нерухомим майном, що підтверджується довідкою № 2537 від 10.04.2025 року. 26.06.2025 року [PERSON] звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті спадкодавця [PERSON] , однак нотаріусом було надано роз`яснення № 448/02-14 від 26.06.2025 року щодо неможливості видачі їй свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, оскільки не надано правовстановлюючих документів на вказаний будинок. Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 81659497 від 26.06.2025 року, спадкова справа № 122/2025 до майна померлої [PERSON] була заведена 26.06.2025 року. Згідно ст. 55 Конституції України та ст. 16 ЦК України, кожен має право на звернення до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересу. Відповідно до ч. 5 розділу «Прикінцеві та Перехідні положення» ЦК України 2003 року, який набрав чинності 01.01.2004 року, правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. До першої черги спадкоємців за законом віднесено дітей (у тому числі усиновлених), дружину і батька (усиновителей) померлого (ст.529 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Положеннями частини першої, другої статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (чинної на дату відкриття спадщини), передбачено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Згідно п.16 Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття може бути розглянута судом у порядку окремого провадження, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. На підтвердження факту прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] надано довідку № 2537 від 10.04.2025 року та копії ощадних книжок на ім`я померлої. З огляду на зміст ст.549 ЦК УРСР, п.113 Інструкції від 14 червня 1994 року № 18/5 та п.16 Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» такі дії [PERSON] свідчать про фактичний вступ в управління та володіння спадковим майном після смерті [PERSON] , що узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 11 вересня 2020 року у справі № 348/618/15-ц, від 07 квітня 2021 року у справі № 701/472/19, який виснував про те, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Щодо вимоги про визнання права власності на спадкове майно, то суд звертається до ст.548 ЦК УРСР, яка встановлює, що прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. При цьому, ч. 4 розділу «Прикінцеві та Перехідні положення» ЦК України визначила, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки правовідносини щодо документального оформлення права на спадщину є триваючими, то підлягає застосуванню ст.392 ЦК України, згідно якої власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Даний висновок узгоджується із роз`ясненнями, викладеними у п.3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, п.23 постанови Пленуму Верховного суду № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", який зазначив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Одночасно суд враховує п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, який зазначає, що за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Виникнення права власності на будинки, що побудовані до 1992 року регулювалось положеннями Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими 45/5 комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5. У разі коли індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених цим пунктом, можуть бути подані документи, передбачені статтею 31 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно положення ст.3 ЦК України випливає неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та іншими законами. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Також, відповідно з статті 1 Першого ПротоколуКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд встановив, що позивач позбавлена можливості отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на спадковий будинок, 1970 року побудови. Оскільки спірний житловий будинок та господарські споруди входять до спадкової маси - за позивачем слід визнати право власності на житловий будинок та господарські споруди, зазначені в позовній заяві. Суд, враховує, що позивачка є єдиним спадкоємцем, що прийняла спадщину, а відповідач проти задоволення позовних вимог не заперечує, визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не звернулись. У позивача відсутня можливість у нотаріальному порядку отримати свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно, тому враховуючи наведене, суд дійшов до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved