Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

У позовній заяві представник позивача [PERSON] адвокат Климович Т.Л., з урахуванням зробленого письмового уточнення, просить ухвалити рішення про: - визнання недійсною відмови [PERSON] від спадщини за законом після смерті [PERSON] , яка подана 10.12.2004 до державного нотаріуса Любомльської державної нотаріальної контори з пропуском строку; - визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 грудня 2004 року, реєстраційний номер 1600, яке видане державним нотаріусом Любомльської державної нотаріальної контори Клекоцюк А.Д. на ім`я [PERSON] ; - визнання права власності на 1/2 частки житлового будинку та господарських споруд, які розташовані по [ADDRESS] . Заявлені позовні вимоги представник позивача обґрунтувала тим, що позивач є спадкоємцем за законом після смерті [INFO] свого батька [PERSON] ; спадщину прийняв в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України; до складу спадщини відповідно до витягу з погосподарської книги №1 за 2020 рік входить житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями по [ADDRESS] , де спадкодавець [PERSON] проживав по день смерті. На даний час у будинку залишаються проживати позивач та його мати [PERSON] . У видачі свідоцтва про право на спадщину на цей житловий будинок з господарськими спорудами приватний нотаріус позивачу відмовив через відсутність на нього правовстановлюючих документів. Позивачу стало відомо про перебування в провадженні Любомльського районного суду Волинської області цивільної справи №163/1673/24 за позовом [PERSON] до Любомльської міської ради про визнання права власності на зазначений житловий будинок з господарськими спорудами в порядку спадкування після смерті [INFO] [PERSON] , яка була власником спірного житлового будинку з господарськими спорудами відповідно до витягу з погосподарської книги № 3 за 1996-2000 р.р. Із цивільної справи №163/1673/24 встановлено, що батько позивача [PERSON] та відповідач [PERSON] , які спадкодавцю [PERSON] доводяться дітьми, спадщину після смерті останньої прийняли шляхом оброблення земельної ділянки та догляду за будинком, про що вказує наявна у спадковій справі довідка. 10.12.2004 [PERSON] подав до Любомльської державної нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини, а [PERSON] заяву про прийняття спадщини і видачу свідоцтва про право на спадщину, на підставі якої останній видано свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) та грошові вклади. 07.06.2024 [PERSON] звернулась до державного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на спірний житловий будинок, на яку отримала відмову з причин відсутності правовстановлюючих документів на майно. Зі слів матері [PERSON] позивачу відомо, що між його батьком [PERSON] та відповідачем [PERSON] існувала домовленість про розподіл спадщини після смерті їх матері [PERSON] , відповідно до якої відповідач успадковує паї, а батько позивача спірний житловий будинок, відмовившись від землі. Оскільки позивач вважає, що його батько за життя успадкував частину майна, яке належало його матері [PERSON] , і на яке претендує відповідач, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав із зазначеним позовом. Зазначає, що заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON] батько позивача [PERSON] подав поза межами передбаченого ст.553 ЦК УРСР строку, який сплив 14.10.1996, тому така відмова є недійсною, в силу ст.ст.215, 216 ЦК України 2004 року - нікчемною і не створює юридичних наслідків у виді видачі відповідачу свідоцтва про право на спадщину. У зв`язку із цим державний нотаріус не мала права приймати заяву [PERSON] про відмову від прийняття спадщини і видавати відповідачу свідоцтво про право на спадщину. Внаслідок видачі відповідачу свідоцтва про право на спадщину порушені майнові права позивача, оскільки він є спадкоємцем майна [PERSON] , який успадкував після смерті матері [PERSON] частину майна і не оформив правовстановлюючих документів. Представник відповідача [PERSON] адвокат Кривошей А.М. подав відзив на позовну заяву. Заперечуючи заявлені позовні вимоги вказав, що воля брата відповідача [PERSON] про пропуск строку на прийняття спадщини, не бажання його продовження і відмова від спадщини спадкодавця [PERSON] була висловлена 10.12.2004 добровільно, без жодного примусу. Будь-яких угод про розподіл спадкового майна між спадкоємцями спадкового майна після смерті [PERSON] не укладалося. Відповідач та батько позивача в грудні 2004 року висловлювали свої наміри вільно і самостійно. Крім цього, з моменту заяви [PERSON] від 10.12.2004 минуло більше 3 років, що у відповідності до ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Позивач в судове засідання не з`явився, його представник [PERSON] та інші учасники справи висловили згоду на розгляд справи за його відсутності. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала з викладених у ньому підстав. Вказала, що заява спадкодавця [PERSON] про відмову від прийняття спадщини подана з порушенням норм ЦК УРСР 1963 року та ЦК України 2004 року, тому юридичного значення не має. Вважає, що строк звернення до суду із цим позовом не пропущений, оскільки спадкодавцю [PERSON] видане відповідачу свідоцтво про право на спадщину не оголошувалось, а сам позивач дізнався про порушення свого права лише після смерті батька у 2020 році, при цьому в цей період та в подальшому строки позовної давності законом були зупинені у зв`язку із введеним карантином і воєнним станом. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що між нею та братом [PERSON] існувала домовленість, відповідно до якої вона спадкує майно після смерті матері, а брат після смерті тітки. Після смерті матері вона забрала з будинку належні матері ощадні книжки та сертифікат на земельні паї. Брат, зі своєї сторони, сказав, що ці документи йому не потрібні, він не буде ними займатися і там жити. В будинку брат почав постійно жити з 1999 року після розлучення, залишивши своє житло попередній сім`ї. У нотаріуса в 2004 році з братом були разом, написали заяви в силу своїх домовленостей, братові було усе відомо, у тому числі щодо видачі їй свідоцтва про право на спадщину, при цьому брат, посилаючись на свою життєву ситуацію, сказав, що може покластися лише на неї. Жодних претензій до дня своєї смерті брат ніколи не висловлював. У 2004 році житловий будинок юридично по спадщині не оформляла через відсутність технічної документації та моральних міркувань з поваги до брата та його сім`ї. Однак після смерті брата, у спадковий будинок її почали не пускати. Просила відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні, заперечуючи проти позову, вказала на його безпідставність і необґрунтованість з огляду на таке. Спадкодавець [PERSON] своєю заявою від 10.12.2004 підтвердив, що не вступив в управління і володіння спадковим майном після смерті матері, тим самим пропустив строк для прийняття спадщини. Своєю заявою [PERSON] висловив свою власну волю і знав про видачу нотаріусом на ім`я сестри свідоцтва про право на спадщину. В подальшому до дня смерті [PERSON] не вчиняв жодних дій щодо оскарження дій нотаріуса, у тому числі щодо видачі відповідачу свідоцтва про право на спадщину, а також не звертався за видачею йому свідоцтва на спірний житловий будинок. Тобто, [PERSON] своєю заявою і поведінкою упродовж встановлених законом строків позовної давності і до дня смерті підтвердив те, що він не претендує на спадкове майно, тому право на оскарження оформлення спадщини на ім`я відповідача не увійшло до його спадщини, відповідно, не перейшло до його спадкоємця, у зв`язку із чим позивач не наділений правом на оскарження заявлених у позові документів. Вважає, що в діях позивача вбачаються ознаки порушення принципу добросовісності, оскільки суперечать волі його батька. Просила відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи в.о. завідувала Любомльської державної нотаріальної контори Волинської області в канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за відсутності представника держнотконтори. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. [INFO] померла [PERSON] (свідоцтво серії [NUMBER] ). Відповідно до довідки Підгородненської сільської ради Любомльського району Волинської області № 431 від 03.12.2004 спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , які прийняли спадщину, обробляючи земельну ділянку та доглядаючи за будинком. [PERSON] та [PERSON] доводяться спадкодавцю [PERSON] дітьми. 10 грудня 2004 року Любомльською державною нотаріальною конторою на підставі заяв спадкоємців [PERSON] та [PERSON] від 10.12.2004 заведена спадкова справа № 333 до майна померлої [PERSON] . Спадкоємець [PERSON] подав заяву про те, що шестимісячний строк, встановлений законом для прийняття спадщини він пропустив і не бажає ставити питання про його продовження. Просив вважати його таким, що відмовився від спадщини (заява зареєстрована 10.12.2004 за №500). Спадкоємець [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] і просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається із права на земельну частку (пай), що знаходиться в КСП «Зоря», та з грошових заощаджень в Ощадбанку (заява зареєстрована 10.12.2004 за №501). Цього ж дня, 10 грудня 2004 року, державний нотаріус Любомльської державної нотаріальної контори видала на ім`я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) у землі відповідно до Сертифіката серії ВЛ №0269308 від 23.11.2004 та грошові вклади з відсотками, належною індексацією та компенсацією, що знаходяться на збереженні в Ощадбанку. Свідоцтво зареєстроване в реєстрі за №1600. 07 червня 2024 року [PERSON] звернулась в Любомльську державну нотаріальну контору із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] . Відповідно до виданого Підгородненським старостинським округом 20.05.2024 за №95 витягом з погосподарської книги №3 за 1996-2000 року, власником житлового будинку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, рік побудови 1947, який розташований в [ADDRESS] є [PERSON] . За інформацією цього ж старостинського округу від 19.03.2025 № 27 відповідно до записів у книзі погосподарського обліку №3 за 1996 рік членом домогосподарства по [ADDRESS] значиться як член домогосподарства [PERSON] , який проживав та був зареєстрований в цьому домогосподарстві. Постановою в.о. завідувача Любомльської державної нотаріальної контори від 07.06.2024 №209/02-31 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на указаний житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, у зв`язку із відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. 25 липня 2024 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до Любомльської міської ради про визнання права власності на зазначений житловий будинок з господарськими спорудами в порядку спадкування після смерті матері (справа №163/1673/24). [INFO] помер син [PERSON] - [PERSON] (свідоцтво серії [NUMBER] ). Відповідно до довідки Підгородненського старостинського округу від 21.12.2020 №422 спадкодавець [PERSON] до дня смерті був зареєстрований і проживав разом із дружиною [PERSON] та сином [PERSON] в [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно: житловий будинок з господарськими і надвірними спорудами по [ADDRESS] та земельна ділянка відповідно до Державного акту серії ЯД № 301770. 28 грудня 2020 року дружина спадкодавця [PERSON] подала приватному нотаріусу Любомльського районного нотаріального округу Семенюк Н.М. заяву про відмову від спадщини на користь сина [PERSON] , а останній подав заяву про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] 21 березня 2025 року позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на вищевказаний житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями. Відповідно до виданого Підгородненським старостинським округом витягу від 21.12.2020 за № 421 з погосподарської книги № 1 за 2020 рік Підгородненського старостинського округу по особовому рахунку [NUMBER] будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , належить [PERSON] . 21 березня 2025 року приватний нотаріус Семенюк Н.М. надала позивачу відмову за № 53/02-14 у видачі свідоцтва про право на спадщину на указане нерухоме майно через відсутність правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцю. Звертаючись до суду із цим позовом до суду, позивач [PERSON] вважав порушеними його права на спадщину після смерті батька [PERSON] внаслідок прийняття державним нотаріусом всупереч діючого законодавства заяви батька від 10.12.2004 про відмову від спадщини та видачі відповідачу свідоцтва про право на спдщину. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України від 16.01.2003, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Спадкодавець [PERSON] померла [INFO] , тому до взаємовідносин спадкування після її смерті застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року в редакції закону на дату відкриття спадщини (надалі - ЦК УРСР). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно із ч.1 ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст.548 ЦК УРСР). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 553 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2013 року у справі № 6-167цс12 викладено правовий висновок наступного змісту. Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. У цій справі з досліджених доказів встановлено, що діти спадкодавця [PERSON] [PERSON] та [PERSON] , реалізовуючи своє право на спадкування як спадкоємці за законом першої черги, одночасно 10 грудня 2004 року звернулися до державного нотаріуса Любомльської державної нотаріальної контори. При цьому, [PERSON] заявила про прийняття нею спадщини після смерті матері і на підтвердження цієї обставини подала довідку Підгородненської сільської ради Любомльського району Волинської області № 431 від 03.12.2004. Натомість, інший спадкоємець [PERSON] , діючи свідомо та з власної доброї волі, заявив, що шестимісячний строк, встановлений законом для прийняття спадщини, він пропустив і не бажає ставити питання про його продовження, просив вважати його таким, що відмовився від спадщини. Тим самим [PERSON] виразив свою незгоду прийняти спадщину після смерті матері і такими своїми діями, у присутності нотаріуса та іншого спадкоємця [PERSON] , фактично спростував видану довідку Підгородненської сільської ради Любомльського району Волинської області № 431 від 03.12.2004 в окресленій щодо нього частині. Після таких заяв спадкоємців у той же день нотаріус видала [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадкового майна (право на земельну частку (пай) та грошові заощадження). Право приймати чи не приймати спадщину є особистим правом спадкоємця і залежить виключно від його власного волевиявлення. Після 10 грудня 2004 року та в подальшому до дня своєї смерті ( [INFO] ) [PERSON] не оскаржував дій нотаріуса та не оспорював виданого на ім`я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 грудня 2004 №1600. Доводи представника позивача про те, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом від 10 грудня 2004 №1600 [PERSON] не оголошувалось, тому він не знав про його існування, суд відхиляє як безпідставні, оскільки [PERSON] , заявивши у письмовій формі про відмову від спадщини, усвідомлював і розумів, що усе належне матері майно у такому випадку переходить у спадок іншому спадкоємцю його сестрі [PERSON] , яка й прибула разом із ним до державної нотаріальної контори для реалізації своїх спадкових прав. Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження існування певних домовленостей між [PERSON] та [PERSON] щодо спадкового майна після смерті їх матері суду не надано. Спадщину після смерті [PERSON] прийняв його син позивач [PERSON] . У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року (далі ЦК України) передбачено, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже, після смерті [PERSON] у спадкових правовідносинах застосовуються норми ЦК України. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року в справі № 392/1213/17 (провадження № 14-292цс19) вказано, що «до спадкоємця учасника товариства, у тому числі й колишнього, переходить, зокрема, право на оскарження рішення загальних зборів про виключення спадкодавця із числа учасників товариства, проте корпоративні права лише фактом спадкування ним не набуваються. Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 лютого 2019 року у справі № 761/27538/17 (провадження № 14-12цс19)». Тлумачення вказаних норм свідчить, що до спадкоємця в порядку спадкування може переходити право на оспорення документу чи юридичного факту (зокрема, правочину, рішення органу юридичної особи, свідоцтва тощо), яке належало спадкодавцю, та не припинилося до його смерті. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Згідно із п.6 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. Застосовуючи вищенаведені приписи у цій справі, встановлено, що батько позивача [PERSON] , як особа що мала право на оскарження дій державного нотаріуса щодо прийняття його заяви про відмову від спадщини та оспорення виданого на ім`я його сестри свідоцтва про право на спадщину за законом, висловив як прямо (в заяві від 10 грудня 2004 року), так і своєю поведінкою (оскільки протягом 15 років не вчиняв дій щодо оскарження дій нотаріуса та не оспорював виданого у 2004 році його сестрі свідоцтво про право на спадщину), що не буде реалізовувати своє право на оспорення. За таких обставин, право на оспорення заяви про відмову від спадщини, яка по своїй природі є висловленою доброю волею спадкоємця і є його особистим правом, та право на оспорення виданого нотаріусом свідоцтва про право на спадщину, які мав [PERSON] , припинилося, відповідно його не успадкував позивач [PERSON] . Аналогічний за своїм змістом правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19). Наведене свідчить, що спадкові права позивача після смерті батька не порушені, а тому підстави для задоволення заявлених позовних вимог, у тому числі про визнання за позивачем права власності на 1/2 частки житлового будинку з господарськими спорудами, які є похідними вимогами, відсутні. Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають. Відповідач подала заяву про стягнення з позивача понесених нею витрат на професійну правничу допомогу в сумі 9800,00 грн. На підтвердження таких витрат подала: договір-доручення про надання правової допомоги № 28-25цк від 07.05.2025 з додатком №1 від 07.05.2025, що укладений із адвокатом Кривошеєм А.М. та додаток № 2 від 21.07.2025 про розірвання цього договору; детальний опис робіт адвоката Кривошея А.М. від 28.10.2025; договір про надання правової допомоги № ФО-94 від 18.08.2025, укладений з адвокатським об`єднанням «МКС ПАРТНЕРИ», та додаткову угоду від 18.08.2025 № 1 до цього договору; акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 08/12 від 08.12.2025; платіжну інструкцію № 1.496280051.1 від 20.01.2025 про оплату 4800,00 грн за правову допомогу згідно акту № 08/12 від 08.12.2025. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України). Згідно із п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.137 ЦПК України). Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК України). Разом з цим, під час вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу суд у кожному конкретному випадку виходить із фактичних обставин окремо взятої справи, її доказової бази, ураховує складність справи, обсяг і складність виконаної адвокатом роботи, значимість таких дій у справі із дотриманням принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру. Без дотримання зазначених вимог рішення суду не може вважатися законним і справедливим. Саме про такий підхід у питання витрат на професійну правничу допомогу висловив Верховний Суд у додатковій постанові від 07 серпня 2024 року в справі № 686/18768/22. Представник позивача, користуючись передбаченим ч.5 ст.137 ЦПК України правом, в судовому засіданні заявила про завищення заявленої відповідачем суми витрат на професійну правничу допомогу та її невідповідність фактично наданим послугам, через що просила суд зменшити визначену відповідачем суму. У детальному описі робіт адвоката Кривошея А.М. зазначені наступні види виконаних робіт, витрачений на них час і їх вартість: 1. Підготовка і подання до суду заяви про ознайомлення з матеріалами справи 1 год 500,00 грн; 2. Ознайомлення з матеріалами справи 1 год 500,00 грн; 3. Вивчення матеріалів справи 2 год 1000,00 грн; 4. Вивчення судової практики 2 год 1000,00 грн; 5. Підготовка і подання відзиву 4 год 2000,00 грн. Загальна вартість робіт 5000,00 грн. Відповідно до акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 08/12 від 08.12.2025 адвокатським об`єднанням «МКС ПАРТНЕРИ» надано відповідачу наступні послуги: 1. вивчення та аналіз документів по справі, ознайомлення з матеріалами справи 2 год 30 хв 1000,00 грн; 2. узагальнення чинного законодавства та судової практики по справі 2год 30 ха 1000,00 грн; 3. консультації, роз`яснення, допомога у зборі доказів 2 год 800,00 грн; 4. підготовка заяв з процесуальних питань 2 год 00 хв 1000,00 грн; 5. участь у судових засіданнях 1000,00 грн. Загальна вартість робіт 4800,00 грн. Аналізуючи зазначені документи, суд дійшов висновку, що наведені у них розрахунки не в повній мірі відповідають фактично наданим послугам, а також не відповідають засадам цивільного законодавства щодо розумності та справедливості. Тому, враховуючи вищевказане та беручи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності адвокатських витрат, фактично надані види послуг кожним із адвокатів, не досить значний обсяг доказової бази, складені кожним представником відповідача процесуальні документи, їх зміст та обсяг, фактично затрачений представниками час, суд вважає, що вартість правничих послуг є вочевидь завищеною, тому дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. Саме такий розмір професійної правничої допомоги, на переконання суду, буде відповідати обсягу наданих послуг, а також вимогам розумності та справедливості.

Outcome: approved