Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент», в особі представника Руденка К.В., який діє на підставі довіреності від 03.06.2024 року, звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути із [PERSON] на його (позивача) користь заборгованість за Кредитним договором №12694 від 25.05.2024 року в загальній сумі 36 200,80 грн., судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2 422 грн. 40 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 25.05.2024р. між ТзОВ «Фінансова компанія «Процент» та відповідачкою [PERSON] був укладений Кредитний договір №12694, на підставі якого відповідачці були надані кредитні кошти в сумі 6 250 грн., строком на 365 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,5% від суми заборгованості за кожен день користування. Оскільки відповідачка не виконує свого зобов`язання з повернення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути із відповідачки заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 36 200,80 грн., з яких: 5 920 грн. заборгованість за кредитом, 30 280,80 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 25.05.2024 року по 25.05.2025р., а також судовий збір по справі та витрати на правничу допомогу. Від відповідачки заперечень проти позову не надходило. 30.12.2025р. судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання сторони не з`явилися. Позивачем, в особі представника Руденка К.В., в позовній заяві викладене клопотання про розгляд справи у відсутність представника позивача за наявними у справі доказами, а також зазначено, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Окрім того, 26.01.2026р. представником позивача Руденком К.В. до суду подане клопотання, в якому останній просить розглянути справу без участі представника позивача на підставі наявних у справі доказів. Також зазначає, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] про час і місце розгляду справи повідомлялася шляхом надсилання судової повістки-повідомлення засобами поштового зв`язку за зареєстрованим місцем проживання. Натомість судова повістка-повідомлення не була вручена відповідачці з причин відсутності останньої за вказаною адресою, що в контексті положень п. 3, 4 ч. 8 ст. 128, ч. 10 ст. 130 ЦПК України суд вважає належним повідомленням. Додатково судом вживались заходи з повідомлення відповідачки шляхом направлення судової повістки про виклик до суду на мобільний номер телефону, вказаний, як контактний, в позовній заяві (документ доставлений 30.12.2025р.) та шляхом розміщення оголошення про виклик в судове засідання на веб-сайті суду. Отже, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, відповідачка не з`явилася в судове засідання та не повідомила про причини неявки, внаслідок чого на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 25.05.2024р. між ТзОВ Фінансова компанія «Процент» та [PERSON] (позичальник) був укладений в електронній формі Кредитний договір №12694, який підписаний відповідачкою електронним підписом з одноразовим ідентифікатором 014162. Згідно умов вищевказаного договору кредитор надає позичальнику грошові кошти у розмірі 6250 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, зі строком користування кредитом 365 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом 1,5% від суми кредиту за кожен день (річна процентна ставка становить 547,50%) користування кредитом. Періодичність платежів зі сплати процентів кожні 18 днів. Кредитні кошти надаються шляхом здійснення переказу на електронний засіб № [NUMBER] , що належить позичальнику (п.п. 1.1, 1.2, 1.3, 1.7 Договору). В свою чергу позичальник зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в строки, визначені Договором (п. 1.1 Договору). 25.05.2024р. згідно договору №12694 від 25.05.2024р. відповідачці було надано кредитні кошти в сумі 6 250 грн. шляхом їх перерахування позичальником на платіжну картку відповідачки № [NUMBER] , що підтверджується листом ТОВ «Пейтек» від 05.09.2025р. вих. №20250905-24. Згідно детального розрахунку заборгованості (щоденні нарахування і погашення) за Договором №12694 від 25.05.2024р., відповідачкою був здійснений лише один платіж, а саме 18.06.2024р. на загальну суму 2 580 грн. (330 грн. на погашення заборгованості за тілом кредиту, 2 250 грн. на погашення заборгованості про процентах), внаслідок чого станом на 05.09.2025р. в неї утворилася заборгованість за договором №12694 в загальній сумі 36 200,80 грн., з яких: 5 920 грн. заборгованість за кредитом; 30 280,80 грн. заборгованість за процентами за період з 25.05.2024р. по 25.05.2025р. Оскільки до теперішнього часу відповідачкою не виконане грошове зобов`язання за Кредитним договором №12694 від 25.05.2024р. в добровільному порядку, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами глави 71, 73 Цивільного кодексу України (далі ЦК). Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. За правилами ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною третьою статті 203 ЦК визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом ч. 1 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК). Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Пунктом 1 ч. 5 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до абзацу 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК). Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За матеріалами справи судом встановлено, що між ТзОВ «ФК «Процент» та відповідачкою був укладений Кредитний договір №12694 від 25.05.2024р., який підписаний відповідачкою з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором 014162. На підставі такого договору відповідачкою 25.05.2024р. були отримані кредитні кошти в розмірі 6 250 грн., які вона зобов`язувалася повернути зі сплатою процентів за кожен день користування позикою, але в порушення умов договору цього не зробила, внаслідок чого має заборгованість за договором №12694 від 25.05.2024р. на загальну суму 36 200,80 грн., з яких: 5 920 грн. заборгованість за кредитом; 30 280,80 грн. заборгованість за процентами за період з 25.05.2024р. по 25.05.2025р. Наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором №12694 відповідає умовам, погодженим сторонами та викладеними у п. 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.6, 4.2, 4.4 Договору, а також орієнтованій загальній вартості кредиту, визначеній умовами договору. Разом з тим, слід зазначити наступне. Питання щодо розміру процентної ставки за договорами споживчого кредитування врегульовані положеннями Закону №1734. На момент укладання відповідачкою з ТзОВ «Процент» кредитного договору №12694 положеннями ч. 5 ст. 8 з врахуванням п. 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1734 (зі змінами в редакції згідно із Законом №3498-IX від 22.11.2023р., що набули чинності з 24.12.2023р.) було передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки за договором про споживчий кредит не може перевищувати наступні значення: в період часу з 24.12.2023р. по 21.04.2024р. (120 днів) 2,5%; 22.04.2024р. по 19.08.2024р. (120 днів) 1,5%; з 20.08.2024р. 1%. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону №1734 умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Таким чином, враховуючи що відповідна редакція ч. 5 ст. 8, п. 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1734 була чинною на момент укладання Договору №12694, то сторони мали враховувати відповідні законодавчі приписи, а відтак нарахування кредитором процентів за період з 20.08.2024р. по 25.05.2024р. за денною процентною ставкою 1,5% є неправомірним, оскільки суперечить відповідним положенням Закону №1734. З огляду на зазначене слід дійти висновку, що за Договором №12694 кредитор має право на отримання від позичальника процентів за користування кредитом, які слід обчислювати: - за денною процентною ставкою 1,5% за період з 25.05.2024р. по 18.06.2024р. (24 дні) на суму кредиту 6 250 грн., що складає 2 250 грн., які фактично і були нараховані позивачем та сплачені відповідачкою); - за денною процентною ставкою 1,5% за період з 19.06.2024р. по 19.08.2024р. (62 дні) на суму кредиту 5 920 грн., що складає 5 505,60 грн. (5 920 грн. * 1,5% / 100% * 62 дні), які фактично і нараховані позивачем; - за денною процентною ставкою 1% за період з 20.08.2024р. по 25.05.2025р. (279 днів), що складає 16 516,80 грн. (5 920 грн. *1% / 100% * 279 днів). Таким чином, обґрунтованими та правомірними є вимоги щодо стягнення з відповідачки тіла кредиту в розмірі 5 920 грн. та процентів за користування кредитом в сумі 22 022,40 грн. (2 250 грн. /проценти за період з 25.05.2024р. по 18.06.2024р.) + 5 505,60 грн. /проценти за період з 19.06.2024р. по 19.08.2024р. за денною процентною ставкою 1,5%, що складає 88,80 грн. в день/) + 16 516,80 грн. /проценти за період з 20.08.2024р. по 25.05.2025р. за денною процентною ставкою 1%, що складає 59,20 грн. в день/ - 2 250 грн. /проценти сплачені відповідачкою 18.06.2024р./). За таких підстав суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме на суму 27 942,40 грн., з яких: 5 920 грн. тіло кредиту, 22 022,40 грн. проценти за користування кредитом. При цьому, варто звернути увагу, що, відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, внаслідок чого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачкою не надано суду будь-яких заперечень проти позовних вимог та не повідомлено про обставини, які б спростували правомірність заявлених позивачем вимог та встановлені судом обставин спірних правовідносин. За таких обставин позовні вимоги підлягають до часткового задоволення на суму 27 942,40грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 2 422,40грн. Оскільки позовні вимоги підлягають до задоволення часткового, то на підставі ч.ч 1, 2 ст. 141 ЦПК України до стягнення із відповідачки на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 1 869,85 коп. (пропорційно до задоволених позовних вимог із розрахунку: 2 422,40 грн. /сума плаченого судового збору/ х 77,19% /відсоток на який задоволено позовні вимоги/ = 1 869,85 грн.). Стосовно витрат на правову допомогу, то слід зауважити наступне. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Оцінюючи розмір заявлених стороною позивача вимог для компенсації витрат на правову допомогу суд звертає увагу на наступне. Верховний Суд у постанові від 17.09.2019р. у справі №810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх. З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу ним надано: договір про надання юридичних послуг від №03-06/2024 від 03.06.2024р.; акт приймання-передачі наданих послуг №55 від 24.07.2025р. до договору №03/06/2024 про надання юридичних послуг від 03.06.2024р.; витяг з реєстру №1 від 24.07.2025р. до акту приймання-передачі наданих послуг №55 до договору №03/06/2024 про надання юридичних послуг від 03.06.2024р., платіжну інструкцію від 01.08.2025р. про оплату юридичних послуг по договору №03/06/2024 від 03.06.2024р. згідно акту №55 від 24.07.2025р. Позивач просив компенсувати йому за рахунок відповідача витрати з оплати правової допомоги адвоката в сумі 10 000 грн. Надаючи оцінку зазначеним вимогам в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат, суд виходить з наступного. Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За змістом ч.ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009р., справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014р., за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002р., за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Аналіз змісту наданих стороною позивача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за вчинення наступних процесуальних дій: - складання та подання позовної заяви до суду про стягнення заборгованості з [PERSON] за Кредитним договором №12694 від 25.05.2024р. та клопотання про витребування доказів 9 000 грн.; - складання адвокатського запиту про витребування доказів по божнику [PERSON] за Кредитним договором №12694 від 25.05.2024р. 1 000 грн. Разом з тим, суд бере до уваги, що позовні вимоги ґрунтуються на праві грошової вимоги, що виникло з правочину, укладеного у письмовій формі. За своєю сутністю спірні правовідносини не є складними, а судова практика по такій категорії справ є усталеною і однотипною, що відповідно не потребує значного часу для професійного адвоката для складання позовної заяви, враховуючи її зміст, обґрунтування, викладені обставини, докази, долучені до неї. Отже, оцінюючи обґрунтованість заяви позивача в контексті положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, об`єктивно необхідним на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, суд доходить висновку, що заявлена позивачем сума в розмірі 10 000 грн. є необґрунтованою, оскільки не відповідає критеріям співмірності заявленої до стягнення суми витрат на професійну правову допомогу позивача з реальним обсягом такої допомоги, часом, витраченим на надання таких послуг, та критерію реальності таких витрат. Таким чином, беручи до уваги обсяг та зміст позовних вимог, ціну позову, складність справи, обсяг виконаних представником позивача робіт, докази на підтвердження понесених витрат, а також часткове задоволення позову, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат позивача на правову допомогу в межах суми понесених ним витрат в розмірі 5 000 грн., оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність, об`єм справи та зміст процесуальних дій, вчинених представником позивача. На підставі вищевикладеного і

Outcome: approved