Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] , треті особи, без самостійних вимог на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про скасування заповіту, позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] померла його бабуся, [PERSON] , [INFO] , після її смерті відкрилась спадщина, позивачем було подано заяву про прийняття спадщини за правом представлення, у зв`язку зі смертю батька [PERSON] . Під час оформлення спадщини встановлено, що відповідач [PERSON] , претендує на спадкове майно на підставі заповіту від 25 лютого 2015 року, посвідченого секретарем Трипільської сільської ради. Разом з тим, згідно з відомостями реєстру нотаріальних дій, наданими Українською міською радою Обухівського району Київської області, зазначений заповіт було скасовано спадкодавцем 06 травня 2016 року, однак відомості про його скасування не внесені до державного реєстру, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду. Ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області від 09.10.2025 року прийнято позовну заяву до провадження та призначено підготовче судове засідання та витребувано від приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Надії Романівни (адреса: [ADDRESS] ) копію спадкової справи №22/2025, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 03.11.2025 року на виконання вимог ухвали суду від 09.10.2025 року до суду від приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н.Р. надійшла копія спадкової справи на 65 аркушах. Позивач в підготовчому судовому засіданні, вимоги заявлені в позовній заяві підтримав, щодо вирішення спору в межах підготовчого судового засідання не заперечував. Відповідач [PERSON] в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі, щодо задоволення позову не заперечувала. Третя особа [PERSON] , будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась. Подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Третя особа [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився. Заяв, клопотань чи заперечень суду не подав, в матеріалах справи міститься відповідь на запит від [INFO] з якої вбачається, що [PERSON] , [INFO] , призваний на військову службу до частини [NUMBER] , см-т. Гончарівське, Чернігівська область від 01.12.2025 року. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні щодо позовних вимог не заперечувала. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні щодо позовних вимог не заперечувала. Оскільки, відповідачка визнає позовні вимоги у повному обсязі, тому суд ухвалює рішення у підготовчому засіданні, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Розглянувши позовну заяву, врахувавши думку учасників процесу, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних мотивів. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених нею вимог; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що 25 лютого 2015 року [PERSON] було складено заповіт, відповідно до якого - РОЗПОРЯДИЛАСЬ: все майно де б воно не було і з чого воно не складалося і, взагалі, все те, що буде належати їй на день її смерті і на що вона за законом матиме право ЗАПОВІЛА: [PERSON] , [INFO] . Заповіт посвідчений секретарем Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області Хапковою Вірою Іванівною 25 лютого 2015 року та зареєстрований у реєстрі за № 34. 06.05.2016 року за заявою [PERSON] , заповіт посвідчений [INFO] скасований. [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28.11.2024 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на нерухоме майно. [PERSON] було подано заяву вх. №118 від 28.03.2025 року до приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу заяву про прийняття спадщини. Заява мотивована тим, що батько [PERSON] - [PERSON] , помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва по смерть серії [NUMBER] від 19.12.2020 року, тому за приписами ст. 1266 ЦК України він є спадкоємцем. На підставі заяви про прийняття спадщини була відкрита спадкова справа № 22/2025. Як вбачається з матеріалів спадкової справи №22/2025 від 25.11.2025 року, спадкоємцями крім [PERSON] , стали і інші особи, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 28.03.2025 року [PERSON] подала заяву вх. №119 приватному нотаріусу Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р. про відмову від належної їй спадщини, як за законом так і за заповітом, яка залишилась після смерті її баби, [PERSON] , на користь її онука - [PERSON] . 14.05.2025 року [PERSON] , подав заяву вх.№164, приватному нотаріусу Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р. про відмову від належної йому спадщини, як за законом так і за заповітом, яка залишилась після смерті його баби, [PERSON] , на користь її онука - [PERSON] . Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Необхідно враховувати, що як заінтересовані особи, повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт, відповідно статті 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до вимог частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Заповіт є правочином, а тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Загальні вимоги до форми заповіту встановлено статтею 1247 ЦК України, якою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення та має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним. Відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (пункт 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Як вбачається з ч. 7 вищезазначеної статті, скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. У даній справі позивач звернувся з вимогою про визнання заповіту недійсним, посилаючись, зокрема, на те, що за заявою спадкодавці 06.05.2016 про реєстрацію зміни і скасування заповітів та зміни і розірвання спадкових договорів заповіт було скасовано, однак заповіт посвідчений секретарем Трипільської сільської ради від 25.02.2015 року за реєстровим № 34 не був скасований у ДП НАІС. У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. До таких правових висновків дійшов також Верховний Суд у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19). Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Тлумачення вказаних норм свідчить, що: - частина четверта статті 1254 ЦК України стосується тільки до тих випадків, за яких новий заповіт визнано недійсним через дефект волі заповідача на підставі статті 225 ЦК України (заповідач у момент вчинення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними) чи статті 231 ЦК України (заповіт вчинено під впливом насильства), дія попереднього заповіту відновлюється; - частина четверта статті 1254 ЦК України розрахована тільки на визначення правових наслідків недійсності оспорюваного заповіту (відповідно до статей 225 і 230 ЦК України) і не регулює впливу нікчемності заповіту на відновлення попереднього заповіту; - частина четверта статті 1254 ЦК України не може регулювати правові наслідки нікчемності заповіту. Це обумовлено тим, що нікчемний заповіт не породжує будь-який правовий результат; - при нікчемності другого заповіту слід вести мову не про відновлення чинності першого заповіту, а про те, що вчинення наступного нікчемного заповіту, не може скасовувати попередній заповіт; - положення частини четвертої статті 1254 ЦК України є виключенням із загального правила про наслідки недійсності правочину, а отже, за аналогією застосовані бути не можуть. Також немає підстав застосовувати аналогію закону (частина перша статті 8 ЦК України), оскільки питання наслідків нікчемності правочину (у тому числі й заповіту, як одностороннього правочину) врегульовані частинами першою та другою статті 216 ЦК України. У частини першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми, є нікчемним. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року в справі № 757/51379/17 (провадження № 61-6261св21). Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. З огляду на визнання відповідачем позову, суд вбачає наявність законних підстав для задоволення позову. На підставі наведеного,

Outcome: approved