Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

Представник позивача, Шох Ілля Володимирович, діючи на підставі довіреності від 03.12.2025 та в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс», 08 грудня 2025 року, в системі «Електронний суд», звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача, [PERSON] , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» заборгованості за кредитним договором №295519428 від 22.02.2025, у розмірі 27189,37 грн.; та судових витрат у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 2422,40 грн і витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 22.02.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено Договір кредитної лінії №295519428 у формі електронного документа з використанням електронного підпису за допомогою одноразового ідентифікатора. Відповідно до умов вказаного кредитного договору відповідач отримав грошові кошти у сумі 8800 грн шляхом переказу коштів на банківську карту відповідача № [NUMBER] хх-хххх-4209, яку відповідач вказав при укладенні Кредитного договору. Кінцева дата повернення кредиту 24.03.2030, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у розмірі 0,98% від суми кредиту за кожний день користування кредитом. 29.04.2025 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу №МВ-ТП/33, відповідно до умов якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило ТОВ «Таліон Плюс» належне йому право вимоги до відповідача. Внаслідок неналежного виконання умов вказаного договору у відповідача перед позивачем виникла кредитна заборгованість, яка станом на момент подання позовної заяви становить 27189,37 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 8800 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 17861,37 грн, заборгованості по комісії за надання кредиту у розмірі 528 грн, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду. Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 грудня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, через систему «Електронний суд» надіслав заяву про розгляд справи за відсутності представника ТОВ «Таліон Плюс», позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. (а.с.121) Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву. Ухвалу про відкриття провадження відповідач отримав 13.12.2025, шляхом доставляння документу в електронному вигляді до електронного кабінету [PERSON] , а також засобами поштового зв`язку. (а.с.112, 120) Відповідач, [PERSON] , у визначений в ухвалі суду строк, відзив на позовну заяву не подав. У судове засідання призначене 29.01.2026 об 08.05 год, відповідач не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином засобом поштового зв`язку, причини неявки суду не повідомленні. (а.с.120) Суд з урахуванням того, що відповідач був повідомленим належним чином, відзиву на позов не надав, не з`явився у судове засідання без поважних причин, при відсутності заперечень зі сторони представника позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши наявні матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п.1 ч.1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 22.02.2025 [PERSON] через комунікаційний ресурс ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» подано Заявку на отримання коштів в кредит, в якій виявив бажання отримати кредитний ліміт у розмірі 8800 грн, сума першого траншу 5064 грн, початковий строк дисконтного періоду кредитування 30 днів, строк кредитування 1 826 днів. Водночас в заявці міститься інформація щодо особи відповідача, зокрема дата його народження, індивідуальний податковий номер, серія, номер паспорта і дата його видачі, адреса проживання, номер мобільного телефону, а також номер картки отримувача [NUMBER] . (а.с.26 зворотна сторона) 22.02.2025 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено Договір кредитної лінії №295519428, відповідно до якого: загальний розмір кредиту за цим Договором становить 5064 грн (п.2.2. Договору); перший транш за договором кредитодавець надає позичальнику 22.02.2025 (п.2.3. Договору); другий та решта траншів за Договором можуть бути надані позичальнику протягом дисконтного періоду кредитування на умовах передбачених цим Договором. Надання кожного додаткового траншу за Договором збільшує загальний розмір кредиту на суму такого траншу (п.2.4. Договору); строк дисконтного періоду користування складає 30 днів від дати отримання позичальником першого траншу (п.3.1. Договору); кожен окремий транш за цим Договором надається позичальнику шляхом ініціювання кредитового переказу грошових коштів з рахунку кредитодавця, на рахунок позичальника, використовуючи реквізити платіжної картки 4441-11XX-XXXX-4209, що відбувається не пізніше ніж протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту укладення Договору чи ініціювання отримання чергового траншу за договором (п.5.1. Договору); кінцева дата повернення (виплати) кредиту - 24.03.2030 (п.7.3. Договору); базова процентна ставка складає 0,98% в день від суми залишку кредиту, яка знаходиться у позичальника за кожний день користування ним, що становить 357,7% відсотків річних (п. 8.3. Договору); комісії, що нараховується за надання першого траншу за цим Договором становить 303,84 грн (п.8.5. Договору); договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом 5 років, або до його дострокового розірвання/припинення його дії, а в частині розрахунків до повного та належного їх виконання. У будь-якому разі зобов`язання, що виникли під час дії договору, діють до повного їх виконання (п.11.1. Договору). Договір підписаний відповідачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор QDBA було направлено позичальнику 22.02.2025 19:26:46, на номер мобільного телефону, вказаний ним в заявці на отримання грошових коштів - [NUMBER] , одноразовий ідентифікатор було введено 22.02.2025 19:27:11. (а.с.29-40) Крім того, відповідачем, [PERSON] , 22.02.2025 19:27:11 підписано з використанням електронного підпису за допомогою одноразового ідентифікатора 6568 Паспорт споживчого кредиту продукту «Смарт» до Договору №295519428 від 22.02.2025., у якому викладено основні умови кредитування, що дублюють умови, вказані у Договорі. (а.с.27-28) У подальшому між сторона було укладено низку Додаткових угод, які підписано з використанням електронного підпису за допомогою одноразового ідентифікатора, та за умовам яких відповідачу надавались транші кредиту в різних сумах: 26.02.2025 року кредитодавцем позичальнику надано транш в сумі 2068 грн, комісія за надання суми траншу 124,08 грн (а.с.41-42); 27.02.2025 року транш у розмірі 1000 грн, комісія за надання суми траншу 60 грн (а.с.42 зворотна сторона - 43); 27.02.2025 року транш у розмірі 668 грн, комісія за надання суми траншу 40,08 грн (а.с.44-45). Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс - повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] не був би укладений. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження №61-7203св20); від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 (провадження №61-16243ск20), від 2 листопада 2021 року у справі №243/6552/20. Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною. За даними довідок, на виконання кредитного договору №295519428 від 22.02.2025 р. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було ініційовано платіжні операції, шляхом подання надавачу фінансових платіжних послуг платіжних інструкцій, а надавачем платіжних послуг на рахунок/платіжну карта отримувача, [PERSON] : 4441-11XX-XXXX-4209, термін дії: 09.2029, проведено наступні платіжна операції, а саме: 22.02.2025 19:27:17 на суму 5054 грн (а.с.60 - зворотна сторона); 26.02.2025 20:08:00 на суму 2068 грн (а.с.61); 27.02.2025 06:31:50 на суму 1000 грн (а.с.61 зворотна сторона); 27.02.2025 18:22:17 на суму 668 грн (а.с.62). В рамках Договору про надання фінансових платіжних послуг з переказу коштів №ПГ-757 від 06.09.2023 Товариством з обмеженою відповідальністю «ПрофітГід» було здійснено ряд успішних переказів грошових коштів за договором №295519428 від 22.02.2025, від платника, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», на рахунок отримувача, [PERSON] , на номер платіжної картки отримувача: [NUMBER] , емітентом якої є Monobank (Universal Bank), а саме: транзакція № 44024-52349-70493 від 22.02.2026 на суму 5064 грн (а.с.59 зворотна сторона); транзакція №44059-32782-94993 від 26.02.2026 на суму 2068 грн (а.с.60); транзакція №44063-07087-01203 від 27.02.2026 на суму 1000 грн (а.с.58 зворотна сторона); транзакція №44067-33357-33473 від 27.02.2026 на суму 668 грн (а.с.59) Окрім цього, на виконання вимог ухвали суду від 12.12.2025 року Акціонерним товариством «Універсал Банк» надано інформацію з якої вбачається, що на ім`я [PERSON] була емітована платіжна картка № [NUMBER] . (а.с.115) Із виписки про рух коштів Відповідача з а період з 22.02.2025 року по 27.02.2025 року, вбачається, що на платіжну карту № [NUMBER] здійснювались зарахування у сумах, відповідно до вказаних вище траншів. (а.с.117-118) Таким чином, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» свої зобов`язання перед відповідачем виконало в повному обсязі, а останній отримав грошові кошти у порядку та на умовах, що визначені укладеним між ними кредитним договором, згідно якого сторонами було погоджено всі його істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строки надання коштів, умови кредитування. Відповідно до розрахунку заборгованості, підготовленого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» за Кредитним договором №295519428 від 22.02.2025 року, заборгованість відповідача становила 19257,05 грн. (а.с.23 зворотна сторона 24) Пунктом 9.1.1.5. Договору кредитної лінії №295519428 передбачено, що кредитодавець має право в будь-який час, в тому числі після закінчення дисконтного періоду, без згоди позичальника відступити права грошової вимоги за договором будь-якій фінансовій установі, яка відповідно до закону має право надавати кошти та банківські метали у кредит, та/або послуги з факторингу, шляхом укладення будь-якого не забороненого законом правочину, зокрема договору факторингу. 29.04.2025 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (Фактор) уклали Договір факторингу №МВ-ТП/33. Відповідно до умов вказаного договору клієнт зобов`язується відступити факторові права вимоги за переліком в реєстрі прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. На підтвердження оплатності вказаного договору факторингу позивачем надано платіжну інструкцію №1455 від 14.05.2025 року. (а.с.15-18, 23) Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги від 29.04.2025 року до вказаного вище договору ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до [PERSON] на загальну суму заборгованості у розмірі 19257,05 грн. (а.с.19-20) На виконання п.5.1.4. Договір факторингу №МВ-ТП/33 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на електронну адресу [PERSON] направило повідомлення про відступлення прав вимоги. (а.с.62 зворотна сторона) Крім того в матеріалах справи міститься повідомлення ТОВ «Таліон Плюс», направлене на електронну адресу [PERSON] , про дострокове розірвання кредитного договору №295519428 від 22.02.2025, а також досудова вимога з проханням добровільно погасити заборгованість до подачі позовної заяви до суду у розмірі 31589,37 грн, яку було залишено без задоволення. (а.с.63) Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне. Згідно з вимогами ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч.2 ст.207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Згідно ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі №732/670/19, від 23.03.2020 року у справі №404/502/18, від 07.10.2020 року №127/33824/19. Відповідно до ч.ч.1, 3, 4, 7 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п.б ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»). Встановлені судом фактичні обставини у справі свідчать про те, відповідач [PERSON] та первісний кредитор ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» вчинили дії, визначені ст.11 та ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», оскільки відповідач підписав Договір кредитної лінії та Додаткові угоди до Договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Підписавши договір, відповідач надала свою згоду на його укладення, погодилась з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміючи і зобов`язуючись неухильно дотримуватися умов кредитного договору. Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України (ч.2 ст.1050 ЦК України). Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами та якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України). За положеннями ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України). Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Частиною 1 ст.599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того, 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку). Указане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 та Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08 березня 2023 року у справі №204/2820/21 (провадження №61-3773св22). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року в справі з подібними правовідносинами №204/224/21 зроблено висновок про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів існування переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Разом з тим, у договорі кредитної лінії №295519428 та Додаткових угодах до договору №295519428 розмір комісії було нараховано за надання кожного траншу при його видачі, він не був прихованим та позичальник ознайомився і погодився з ним, підписуючи договорі кредитної лінії разом з Додатковими угодами, та в подальшому не оспорював їх в судовому порядку. Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст.513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частинами 1 та 2 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, надані позивачем докази, які досліджені судом, підтверджують факт укладення договору між [PERSON] та первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», та порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором кредитної лінії №295519428 від 22.02.2025. Відповідно до розрахунку заборгованості, підготовленого ТОВ «Таліон Плюс» за кредитним договором №295519428 від 22.02.2025 року, станом на 19.09.2025, заборгованість відповідача становила 31589,37 грн. Разом з тим, у своєму позові представник позивача зазначив, що в загальному розрахунку заборгованості вказаний розмір штрафних санкцій, однак, позивач не включає їх до розміру позовних вимог, а тому загальна заборгованість заявлена до стягнення становить 27189,37 грн і складається: із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 8800 грн; заборгованості за процентами у розмірі 17891,37 грн; заборгованості по комісії у розмірі 528 грн. Відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом відзиву на позовну заяву, доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості суду не надав. Зокрема, не надано інший розрахунок, який би спростовував нарахування позивача. Докази погашення заборгованості відсутні. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини 1-3 статті 12 ЦПК України). За змістом висновку Верховного Суду у постанові від 25.01.2023 року у справі №209/3103/21 саме на сторону відповідача покладено процесуальний обов`язок спростування розміру заборгованості, заявленого стороною позивача. Отже, з огляду на вищенаведені норми права, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши надані докази, встановивши, що первісний кредитор, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», виконав свої зобов`язання за договором, а відповідач, [PERSON] , взятих на себе зобов`язань по поверненню кредиту, сплаті відсотків та комісій не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем ТОВ «Таліон Плюс», до якого перейшло право вимоги, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Крім того, відповідно до ст.264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як встановлено в судовому засіданні, позивач поніс судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2422,40 грн, що підтверджується копією платіжної інструкції №2842 від 20.11.2025 року (а.с.1), а тому суд у відповідності ст.141 ЦПК України стягує його з відповідача. Крім того, згідно із ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, які відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому сам факт оплати таких послуг не є обов`язковою передумовою можливості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у разі якщо стороною, на користь якої ухвалено рішення суду, подано необхідні докази, які підтверджують надання відповідних послуг щодо розгляду конкретної судової справи (постанова ВС від 28.09.2021 року у справі №160/12268/19). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн, суду подано договір про надання правничої допомоги №5 від 02 грудня 2024 року, додаткову угоду №2162 від 06.11.2025 року про надання правової допомоги до договору №5 від 02.12.2024 року, акт приймання-передачі наданих послуг відповідно до договору про надання правової допомоги №5 від 02.12.2024 року від 06.11.2025 року; платіжну інструкцію №181 від 06.11.2025 року, ордер на надання правової допомоги серії СВ №1116266. (а.с.64-72) У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №211/3113/16-ц (провадження №61-299св17), від 07 листопада 2019 року у справі №905/1795/18, від 08 квітня 2020 року у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved