Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

27.08.2025 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку у якому просить суд: розірвати шлюб між позивачкою та відповідачем, зареєстрований 03 березня 2023 року Ізмаїльським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що складено відповідний актовий запис про укладення шлюбу за № 74, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що після народження дитини між нею та відповідачем почали виникати сварки із-за різних поглядів на життя, що поступово призвело до втрати почуття кохання та взаємоповаги з 20.01.2025 року сторони проживають в окремих місцях. Спільне господарство не ведуть, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, вважаю, що подальше спільне життя з відповідачем та примирення є неможливим і суперечить її інтересам. Крім того, позивачка знаходиться в декретній відпустці по догляду за дитиною, тому не має можливості працювати та самостійно утримувати доньку, тому що на це необхідні значні кошти яких в неї не має, а відповідач взагалі не надає матеріальної допомоги на утримання їхньої дитини, її коштів не достатньо для забезпечення гармонійного розвитку доньки, домовленості про її утримання між нею та [PERSON] не досягнуто, тому вона змушена звернутися до суду з позовною заявою про стягнення в примусовому порядку з [PERSON] аліментів на утримання їхньої доньки та на своє утримання. Відповідач [PERSON] являється працездатною особою, проходить військо службу за мобілізацією, має добрий стан здоров`я, інших осіб на утриманні не має, стягне за виконавчими документами не має, та має можливість приймати участь в утриманні малолітньої доньки та неї. Ухвалою судді від 25 листопада 2025 року справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням(викликом) сторін відповідно до ст.274 ЦПК України.(а.с17) Сторони, будучи своєчасно та належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, якою просить позовні вимоги задовольнити, справу розглянути у її відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час слухання справи, сповіщений належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзив не надав. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України та, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст.247 ЦПК України. Ухвалою суду від 28 січня 2026 року вирішено розглядати справу на підставі наявних у ній даних і доказів (в заочному порядку). Дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного висновку. Згідно ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони знаходяться в шлюбі з 03.03.2023 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Ізмаїльським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актова запис, №74. (а.с.8) Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . (а.с.19) Сторони припинили шлюбні стосунки та ведення спільного господарства, тому на даний час шлюб між ними носить виключно формальний характер. Майновий спір та спір про місце проживання дитини у сторін на час розгляду справи відсутній. Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за рішенням суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, чоловік і жінка, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання. Позивачка скористалася даним правом та звернулася до суду з даним позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Судом не встановлено обставин відповідно до норм чинного законодавства, які б унеможливлювали розірвання шлюбу, натомість суд вважає, що причини, які спонукають позивачки наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має вагоме значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] у частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання спільної дитини суд зазначає наступне. Внаслідок спільних відносин сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 29.07.2023 Ізмаїльським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Ізмаїльському району Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 503 (а.с.9). Згідно витягів з реєстру територіальної громади № 2023/003943793 від 24.05.2023 року та № 2024/003861416 від 18.04.2024 року, [PERSON] разом з дитиною [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] .(а.с.6,10) Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України - батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з п. 16 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» 15.05.2006 року N 3 згідно з ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 189 цього Кодексу батькам надано право укласти договір про сплату аліментів на дитину, умови якого (про розмір аліментів, строки їх виплати тощо) не повинні порушувати її права. При цьому розмір аліментів сторони визначають за домовленістю між собою, але за жодних обставин він не може бути меншим від передбаченого у ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» 15.05.2006 року N 3 за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і той із батьків хто проживає окремо від дитини може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положеннями ч. 3 ст. 183 СК України передбачено також, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України, суд при визначенні розміру аліментів враховує такі обставини: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Одночасно законодавцем визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України). За ч.1, 2 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Згідно з ч.1 ст. 192 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Беручи до уваги встановлені судом обставини, зокрема те, що відповідач є батьком малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом із матір`ю, в силу ст. 180 СК України зобов`язаний утримувати доньку, відсутність доказів на підтвердження домовленості між сторонами щодо способів виконання обов`язку утримувати дитину, з урахуванням прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про державний бюджет на 2025 рік», враховуючи, що визначений позивачем розмір аліментів узгоджується з відповідними приписами сімейного законодавства, є прийнятним і реальним до виконання, суд вважає можливим задовольнити вимоги позиваки в цій частині та стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову, а саме з 27.08.2025 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Стягнення з відповідача аліментів у такому розмірі відповідатиме інтересам дитини та зможе покрити витрати на його утримання. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч.2, 4, 6 ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Згідно з ч.2, 3 ст.77 СК України за рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Аліменти сплачуються щомісячно. За взаємною згодою аліменти можуть бути сплачені наперед. Частиною 1 ст.79 СК України передбачено, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі (ч.1 ст.80 СК України). Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, які повинні сплачуватися відповідачем на утримання дружини до досягнення дитиною 3 років, суд вважає, що стягнення аліментів в розмірі 1/6 частини від всіх видів доходу відповідача, є розумним та справедливим, а тому позовні вимоги про стягнення з останнього аліментів на утримання дружини у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 27 серпня 2025 року і до досягнення їх малолітньої доньки трьох років, підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує з врахуванням положень ст.141 ЦПК України. Так під час звернення із вказаним позовом до суду позивач сплатила судовий збір за вимогу про розірвання шлюбу (1 211.20 грн.), які відповідно до ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки. Згідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України у зв`язку з задоволенням позову з відповідача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 211 гривень 20 копійок із зарахуванням його до спеціального фонду Державного бюджету України.

Outcome: approved