Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», звернувся до Лебединського районного суду Сумської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 26 вересня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» (первісним кредитором) та відповідачем було укладено Договір позики № 3235618. Позивач наголошує, що зазначений правочин було вчинено в електронній формі з дотриманням вимог Закону України «Про електронну комерцію», де волевиявлення позичальника на укладення договору та погодження з усіма його істотними умовами було підтверджено шляхом введення одноразового ідентифікатора, надісланого на мобільний номер телефону відповідача, що за правовими наслідками прирівнюється до власноручного підпису. На виконання умов договору кредитор надав позичальнику грошові кошти в розмірі 3 000,00 гривень шляхом їх безготівкового перерахування на банківську картку відповідача, що підтверджується наданими до матеріалів справи платіжними документами та виписками. В обґрунтування позову зазначено, що відповідач, отримавши кредитні кошти, взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного повернення тіла кредиту та сплати нарахованих відсотків не виконав, внаслідок чого за період дії договору та прострочення виконання зобов`язання утворилася значна заборгованість. Посилаючись на умови договору відступлення права вимоги, позивач набув права вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором. Згідно з наданим детальним розрахунком, станом на дату звернення до суду загальна сума заборгованості [PERSON] становить 39 261,90 гривень, яка структурно складається із залишку простроченого тіла кредиту в розмірі 3 000,00 гривень, заборгованості за відсотками, нарахованими за користування позикою, у розмірі 24 596,40 гривень, а також заборгованості за відсотками за прострочену позику в розмірі 11 665,50 гривень. Позивач, посилаючись на приписи статей 526, 527, 530, 610, 611, 625, 1054 Цивільного кодексу України, стверджує, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє боржника від відповідальності, а умови договору є обов`язковими до виконання. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача понесені судові витрати, які включають судовий збір у розмірі 3 028,00 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13 000,00 гривень. Вимоги щодо відшкодування витрат на правову допомогу обґрунтовані договором, укладеним з Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс», та актами наданих послуг, до яких включено вартість надання усних консультацій з вивченням документів та безпосереднє складання позовної заяви. Відповідач через представника подав відзив на позовну заяву від 04 вересня 2024 року, в якому повністю заперечував проти задоволення позову. У відзиві відповідач стверджував, що позивач не надав доказів перерахування коштів на її рахунок, посилаючись на відсутність первинних бухгалтерських документів відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та постанови Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц. Крім того, відповідач заперечував дійсність договору позики через відсутність письмової форми, посилаючись на ст. 1054 ЦК України, та стверджував про пропуск позивачем строку позовної давності відповідно до ст. 257 ЦК України. Відповідач також вказував, що нарахування відсотків на прострочену позику є надмірним і суперечить принципам справедливості, ст. 3, 611 ЦК України. До відзиву додано копії паспорта, ордера на надання правничої допомоги серії ВІ № 236482 від 31 серпня 2024 року. Позивач подав письмові пояснення від 24 вересня 2024 року, в яких спростовував заперечення відповідача, посилаючись на електронну форму договору відповідно до ст. 205, 207 ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію», а також на виписку з банку як доказ перерахування коштів. Позивач детально обґрунтував розрахунок заборгованості, посилаючись на ст. 526, 611, 1054 ЦК України, та стверджував, що строк позовної давності не пропущено, оскільки початок перебігу з 24 жовтня 2021 року. Відповідач подав заперечення на додаткові пояснення позивача від 11 травня 2025 року, в яких повторно наголошував на відсутності доказів перерахування коштів, відсутності первинних документів та недійсності договору. Відповідач цитував ст. 626, 628, 629 ЦК України щодо змісту та обов`язковості договору, а також ст. 509 ЦК України щодо зобов`язань, стверджуючи, що без доказів надання коштів зобов`язання не виникло. Крім того відповідач фактично позовні вимоги визнав частково, заперечуючи проти заявленого позивачем розміру заборгованості та суми судових витрат. В обґрунтування позиції захисту представник відповідача зазначив, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є необґрунтованим, не відповідає принципам розумності та справедливості, а також суперечить вимогам законодавства щодо нарахування відсотків після спливу визначеного строку кредитування. Сторона відповідача наполягає, що нарахування відсотків поза межами строку дії кредитного договору (строку кредитування) є неправомірним, а тому сума боргу підлягає перерахунку. Відповідач надав власний контррозрахунок, згідно з яким визнає заборгованість лише в сумі 7 429,80 гривень, яка складається з тіла кредиту в розмірі 3 000,00 гривень, відсотків, нарахованих в межах строку кредитування (з 26.09.2021 по 23.10.2021), у розмірі 1 611,90 гривень, та відсотків, нарахованих у межах строку позовної давності або іншого розумного строку після закінчення договору (за 93 дні прострочення), у розмірі 2 817,90 гривень. Також відповідач категорично заперечує проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13 000,00 гривень, вважаючи таку суму завищеною та неспівмірною зі складністю справи, яка відноситься до категорії малозначних, обсягом фактично виконаних адвокатом робіт та ціною позову, зазначаючи, що підготовка типової позовної заяви не потребує значних часових витрат кваліфікованого юриста, а тому покладення таких витрат на відповідача є надмірним тягарем. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, наполягаючи на стягненні всієї суми заборгованості, судового збору та витрат на правничу допомогу, обґрунтовуючи це дійсністю договору, фактом надання коштів та правильністю розрахунку. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову повністю, посилаючись на відсутність доказів та інші заперечення. Під час розгляду справи судом встановлено, що 26 вересня 2021 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та [PERSON] укладено договір позики № 3235618 в електронній формі, відповідно до якого позикодавець надав відповідачу позику в розмірі 3000,00 грн. строком до 23 жовтня 2021 року з нарахуванням відсотків за користування позикою в розмірі до 1,99% на день та відсотків на прострочену позику в розмірі 1,01% на день після спливу строку. Цей факт підтверджується копією договору позики, доданою до матеріалів справи, де вказано умови, реквізити сторін та електронний підпис відповідача за допомогою одноразового ідентифікатора. Крім того, судом встановлено, що права вимоги за вказаним договором були відступлені ТОВ «Вердикт капітал» на підставі договору факторингу № 09/02-2022 від 09 лютого 2022 року, а згодом позивачеві ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» на підставі договору факторингу № 23/10-2023 від 23 жовтня 2023 року. Ці факти підтверджуються копіями договорів факторингу, доданими до матеріалів справи, де наведено витяги з енциклопедії щодо факторингу, але безпосередньо з позовної заяви та пояснень позивача. Суд оцінює ці докази як належні та допустимі відповідно до ст. 76 ЦПК України, оскільки вони є письмовими документами, підписаними сторонами, і не спростовані відповідачем. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач є належним кредитором за договором позики відповідно до ст. 512 ЦК України, яка визначає: «Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги)». Норма ст. 512 ЦК України застосовується, оскільки договори факторингу укладені в письмовій формі, відповідають вимогам ст. 1077-1086 ЦК України щодо факторингу, і не суперечать закону. Суд відхиляє будь-які сумніви відповідача щодо відступлення прав, оскільки відповідач не надав доказів недійсності цих договорів, а тягар доказування покладається на сторону, яка заперечує факт (ст. 81 ЦПК України). Щодо факту надання позики судом встановлено наступне: 26 вересня 2021 року на картковий рахунок відповідача № [NUMBER] , емітований АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», перераховано 3000,00 грн. від ТОВ «МАНІФОЮ». Це підтверджується випискою з рахунку, наданою банком на виконання ухвали суду від 26 вересня 2024 року, вих. № 12829/2/7605-БТ від 23 жовтня 2024 року, де зафіксовано рух коштів за період з 26 вересня 2021 року по 10 жовтня 2021 року, зокрема кредитування рахунку на суму 3000,00 грн. 26 вересня 2021 року. Суд оцінює цей доказ як належний та допустимий відповідно до ст. 76 ЦПК України, оскільки виписка складена уповноваженою банківською установою та відповідає вимогам п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254: «Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту». Зазначена виписка фіксує факт перерахування коштів і надана банком, що виключає сумніви в її достовірності. За таких обставин суд відхиляє доводи відповідача про відсутність доказів перерахування коштів, викладений у відзиві та запереченнях, оскільки виписка з рахунку є первинним документом, що фіксує факт здійснення господарської операції відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», яка встановлює: «Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи». Відповідно до ст. 9 Закону виписка фіксує факт перерахування коштів, є складеною безпосередньо після операції та надана банком як уповноваженою особою. Крім того, відповідач не надав жодних доказів спростування факту отримання коштів, таких як виписка з власного рахунку чи свідчення, що покладається на нього відповідно до ст. 81 ЦПК України, яка встановлює: «Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень». Аналізуючи договір позики окремо, судом встановлено, що він укладений в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, надісланого на мобільний телефон відповідача, як вказано в п. 9 договору. Це відповідає вимогам ч. 1 ст. 205 ЦК України: «Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом», а також ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», яка визначає: «Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) та прийняття пропозиції (акцепту)». Суд приходить до висновку, що договір є дійсним, оскільки відповідач не спростував факт отримання ідентифікатора та підписання договору, а електронна форма не суперечить ст. 1054 ЦК України, яка вимагає письмової форми кредитного договору, але допускає електронну відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України: «Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняється у письмовій формі, може бути підписаний електронним підписом». Норма ст. 207 ЦК України застосовується, оскільки електронний підпис одноразовим ідентифікатором прирівнюється до власноручного відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Суд відхиляє аргумент відповідача про недійсність договору через відсутність письмової форми, викладений у відзиві та запереченнях, оскільки постанова Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження № 61-517св18), на яку посилається відповідач, стосується вимог до первинних документів для підтвердження заборгованості, але не заперечує електронну форму договору. У цій постанові Верховний Суд зазначив, що доказами наявності заборгованості є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», що в цій справі підтверджується випискою банку. Суд приходить до висновку, що аргумент відповідача є необґрунтованим, оскільки електронна форма договору відповідає закону, а відповідач не довів протилежне. Щодо розрахунку заборгованості судом встановлено на підставі детального розрахунку боргу, що відсотки за користування позикою нараховані в розмірі 1611,90 грн. за період з 26 вересня 2021 року по 23 жовтня 2021 року (строк позики), що відповідає умовам договору (до 1,99% на день). Після спливу строку нараховано відсотки на прострочену позику в розмірі 1,01% на день. Суд оцінює цей розрахунок як правильний, оскільки він відповідає ст. 1048 ЦК України: «Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором», а також ст. 611 ЦК України: «У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди». Суд приходить до висновку, що стягненню підлягає тіло позики в розмірі 3000,00 грн., відсотки за користування за строком позики в розмірі 1611,90 грн., а також відсотки на прострочену позику за 3 місяці після спливу строку, тобто з 24 жовтня 2021 року по 24 січня 2022 року в розмірі 2817,90 грн., виходячи з розрахунку 3000,00 грн. ? 1,01% ? 93 дні, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 611 ЦК України, передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язання боржником кредитор має право на стягнення неустойки (штрафу, пені), але нарахування пені обмежується 3 місяцями відповідно до практики Верховного Суду. Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-34цс18) зроблено висновок, що нарахування пені за прострочення повернення позики не може перевищувати розумних меж і повинно обмежуватися періодом, що не призводить до надмірного обтяження боржника, з урахуванням принципів справедливості та розумності, ст. 3 ЦК України. Аналогічний висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/26912/16-ц (провадження № 14-157цс18), де вказано, що суди повинні застосовувати принципи розумності та справедливості при стягненні пені, обмежуючи її 3 місяцями після спливу строку, щоб уникнути збагачення кредитора за рахунок боржника. Ці постанови застосовуються, оскільки вони стосуються аналогічних правовідносин за договорами позики з високими відсотками та підтверджують необхідність обмеження пені для захисту прав боржника від надмірних санкцій. Суд відхиляє аргумент відповідача про надмірність нарахування відсотків на прострочену позику, викладений у відзиві та запереченнях, оскільки хоча нарахування є високим, суд обмежує його 3 місяцями, що відповідає практиці ВС і принципам ст. 3 ЦК України, а саме загальними засадами цивільного законодавства є: 1) справедливість; 2) добросовісність; 3) розумність. Суд доходить такого висновку, оскільки повне стягнення 34 650,00 грн. призвело б до несправедливості, але обмеження до 2817,90 грн. балансує інтереси сторін. Суд відхиляє аргумент відповідача про пропуск строку позовної давності, викладений у відзиві, оскільки позов подано 17 травня 2024 року, а строк давності за ст. 257 ЦК України становить 3 роки з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення права: Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Так початок перебігу - з 24 жовтня 2021 року, тобто наступний день після строку повернення, тож строк не пропущений до 24 жовтня 2024 року. Норма ст. 257 ЦК України застосовується, оскільки порушення права відбулося саме тоді, а позивач як правонаступник успадковує строк - ст. 261 ЦК України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Щодо судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, судовий збір стягується пропорційно задоволеній частині вимог, в сумі 573,00 грн., оскільки задоволено 7429,80 грн. з 39 261,90 грн. Витрати на правничу допомогу - в розмірі 3000,00 грн., виходячи зі складності справи, обсягу наданих послуг (ордер, пояснення) та розумності (ст. 137 ЦПК України).

Outcome: partial