Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

30.10.2025 року [PERSON] в особі представника адвоката Скалова С.Ю. звернувся до суду із позовом до ТОВ «Все для даху» про стягнення заробітної плати, ціна позову 6 112 грн. 50 к., мотивуючи тим, що позивач з травня 2018 року працює в ТОВ «Все для даху» на посаді інженеру з охрани праці. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом та передбачено ст. 43 Конституції України. Втім, Відповідач не виконує належним чином свій обов`язок зі сплати заробітної плати та має заборгованість перед Позивачем, що підтверджується банківськими виписками та відомостями зазначеними у довідках за формою ОК-5, ОК-7. Зокрема, Відповідач не сплатив Позивачу заробітну плату за період з серпня по жовтень 2025 року включно. Заборгованість Відповідача із заробітної плати впродовж 3-х місяців (серпень-жовтень 2025 року складає 6 112,50 грн. (3 х 2037,50 грн). За таких обставин просив стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату в сумі 6 112 грн. 50 к. Ухвалою суду від 04.11.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Учасникам справи надіслано копії зазначеної ухвали суду; відповідачу копію позовної заяви з додатками та роз`яснено порядок і строк подання відзиву на позов разом з доказами. Крім того, наданою ухвалою зобов`язано позивача надати суду відомості про доходи за період з 01.08.2025 року по 01.10.2025 року з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору, а також довідку про заборгованість по заробітній платі. 24.11.2025 року представник позивача [PERSON] на виконання вимог ухвали суду надав частину витребуваних доказів. Ухвалою суду від 25.11.2025 року за клопотанням представника позивача [PERSON] зобов`язано ТОВ «Все для даху» надати суду наступні документи стосовно [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] : 1. Наказ про прийняття на роботу . 2. Посадову інструкцію. 3. Штатний розклад. 4. Колективний договір. 5. Довідку про середню заробітну плату . 6. Відповідні відомості про виплату належних працівникові сум заробітної плати за 2025 рік. 02.12.2025 року від відповідача до суду надійшла частина витребуваних доказів у зв`язку з чим ухвалою суду від 03.12.2025 року зобов`язано ТОВ «Все для даху» надати суду наказ, на підставі якого не нараховується заробітна плата [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , або наказ, на підставі якого [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , звільнений, а також довідку про середню заробітну плату [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , за час, коли він працював у ТОВ «Все для даху». Крім того, ухвалою суду від 03.12.2025 року відкладено розгляд справи на 26.12.2025 року. 03.12.2025 року від представника відповідача [PERSON] надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що згідно наказу ТОВ «ВСЕ ДЛЯ ДАХУ» від 01.08.2014 №13-к «Про прийняття на роботу за сумісництвом» [PERSON] призначено на посаду інженера з охорони праці ТОВ «ВСЕ ДЛЯ ДАХУ» з 01.08.2014 з умовами роботи тривалістю робочого дня 2 години 00 хв. з окладом 304 грн. 50 к. (1/4 мінімальної заробітної плати) без надбавок та доплат. Копія зазначеного наказу надіслана позивачу в межах трудового спору по справі №484/3998/25. Згідно актів №154 від 01.08.2025, №155 від 04.08.2025, №156 від 05.08.2025, №157 від 06.08.2025, №158 від 07.08.2025, №159 від 11.08.2025, №160 від 12.08.2025, №161 від 13.08.2025, №162 від 14.08.2025, №163 від 15.08.2025, №164 від 18.08.2025, №165 від 19.08.2025, №166 від 20.08.2025, №167 від 21.08.2025, №168 від 22.08.2025, №169 від 25.08.2025, №170 від 26.08.2025, №171 від 27.08.2025, №172 від 28.08.2025, №173 від 29.08.2025, №174 від 01.09.2025, №175 від 02.09.2025, №176 від 03.09.2025, №177 від 04.09.2025, №178 від 05.09.2025, №179 від 08.09.2025, №180 від 09.09.2025, №181 від 10.09.2025, №182 від 11.09.2025, №183 від 12.09.2025, №184 від 15.09.2025, №185 від 16.09.2025, №186 від 17.09.2025, №187 від 18.09.2025, №188 від 19.09.2025, №189 від 22.09.2025, №190 від 23.09.2025, №191 від 24.09.2025, №192 від 25.09.2025, №193 від 26.09.2025, №194 від 29.09.2025, №195 від 30.09.2025, №196 від 01.10.2025, №197 від 02.10.2025, №198 від 03.10.2025, №199 від 06.10.2025, №200 від 07.10.2025, №201 від 08.10.2025, №202 від 09.10.2025, №203 від 10.10.2025, №204 від 13.10.2025, №205 від 14.10.2025, №206 від 15.10.2025, №207 від 16.10.2025, №208 від 17.10.2025, №209 від 20.10.2025, №210 від 21.10.2025, №211 від 22.10.2025, №212від 23.10.2025, №213 від 24.10.2025, №214 від 27.10.2025, №215 від 28.10.2025, №216 від 29.10.2025, №217 від 30.10.2025, №218 від 31.10.2025, - фінансовий директор [PERSON] , інспектор з кадрів [PERSON] , бухгалтер [PERSON] посвідчили, що інженер з охорони праці ТОВ «ВСЕ ДЛЯ ДАХУ» [PERSON] був відсутній на роботі 2 год. робочого часу, як працюючий за сумісництвом на 0,25 тарифної ставки згідно відпрацьованого часу. Причину відсутності на робочому місці не повідомив. На телефонні дзвінки не відповідав. Будь-які відомості про поважність причин на робочому місці інженера з охорони праці [PERSON] на момент складання зазначених актів відсутні. На підставі зазначених актів вбачається, що позивач був відсутній на роботі в період з 01.08.2025 по 31.10.2025 без поважних причин, тобто допустив прогул без поважних причин. Перебування особи у трудових відносинах з роботодавцем без виконання покладених на неї трудових обов`язків не передбачає її право на заробітну плату, якщо інше не визначено договором або законом. Отже, позивач не має права на заробітну плату за період прогулу з 01.08.2025 по 31.10.2025 у зв`язку з прогулом без поважних причин, про що позивачу достовірно відомо. Вважає, що вищезазначене свідчить про безпідставність позовних вимог та зловживання правом звернення до суду за захистом надуманого порушення права на заробітну плату. Також зазначив, що ТОВ «ВСЕ ДЛЯ ДАХУ» до отримання цього позову не було відомо, що [PERSON] має претензії щодо неотримання заробітної плати за весь час прогулу протягом спірного періоду. Щодо поважності причин пропущення строку на подання відзиву на позовну заяву зазначив, що згідно картки руху документу копія ухвали Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04.11.2025 року про відкриття провадження у справі №484/6059/25 доставлено до електронного кабінету відповідача в ЄСІТС «Електронний суд» 06.11.2025 о 09:31 год. Тобто відповідач мав право подати відзив на позовну заяву у строк до 21.11.2025. Проте, згідно наказу ТОВ «ВСЕ ДЛЯ ДАХУ» 18/1-к від 11.11.2025 року «Про відрядження директора [PERSON] », директор [PERSON] відбув у відрядження в м. Вишгород для вирішення питань, які забезпечують стабільну роботу підприємства терміном 10 календарних днів з 11.11.2025 по 20.11.2025. Згідно посвідчення про відрядження директор ТОВ «ВСЕ ДЛЯ ДАХУ» [PERSON] » 11.11.2025 вибув з м. Первомайськ і прибув в м. Вишгород та 20.11.2025 вибув м. Вишгород і прибув в м. Первомайськ. Тобто протягом десяти днів в межах п`ятнадцятиденного строку для подання відзиву не здійснював своїх повноважень у зв`язку з перебуванням у відрядженні, а відтак не мав можливості належним чином оформити та подати відзив та докази на його обґрунтування. Отже відзив подається в межах п`ятнадцяти днів здійснення директором ТОВ «ВСЕ ДЛЯ ДАХУ» [PERSON] » своїх повноважень з 06.11.2025 по 10.11.2025 та з 21.11.2025 по 02.12.2025 (за виключенням днів вибуття у відрядження та прибуття з відрядження). Вказану обставину вважає поважною причиною пропущення строку для подання відзиву на позовну заяву, що відповідно до приписів ч.2 ст. 127 ЦПК України є підставою для продовження строку подання відзиву до 02.12.205, про що відповідачем заявляється відповідне клопотання. 09.12.2025 року представник позивача [PERSON] надав до суду відповідь на відзив, в якій позов підтримав, просив задовольнити, зазначивши про безпідставність клопотання в контексті продовження строку подання відзиву на позов, оскільки продовження строку за наявності поважних причин може бути ухвалено судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (ч.2 ст. 127 ЦПК України). Відзив на позовну заяву поданий відповідачем із пропуском установленого процесуального строку, оскільки ухвалу про відкриття провадження відповідач отримав завчасно (06.11.2025), відповідно мав надати відзив до 21.11.2025р., однак не вчинив необхідних процесуальних дій у передбачений законом час. Отже клопотання про продовження строку подано відповідачем лише 02.12.2025 року, тобто після спливу встановленого законом строку. Відповідачем заявлено саме про продовження, а не про поновлення строку. Відповідач послався на періодичні відключення електроенергії, несправність оргтехніки та перебування директора у відрядженні тощо. У свою чергу, наведені причини пропуску строку, могли б бути розглянуті судом в контексті вирішення питання про продовження судом процесуального строку, в порядку ч.2 ст. 127 ЦПК України, у випадку подачі до суду відповідної заяви до закінчення встановленого строку, при цьому таких дій вчинено не було. Окрім цього, обставини на які посилається відповідач не можна вважати поважними. Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. До таких причин відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. У контексті оцінки наведених відповідачем аргументів щодо неможливості подання відзиву через те що, керівник юридичної особи перебував у відрядженні з 11.11.2025 р. по 20.11.2025 р. зазначив, що це не свідчить про наявність обставин, що унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальної дії, а також що ці обставини об`єктивно непереборні та не залежать від волі сторони. Варто зазначити, що розгляд справи відбувається під час воєнного стану, при цьому певні складнощі пов`язані з погодинним графіком відключення електроенергії зачіпають в рівні мірі не тільки відповідача а й усіх учасників процесу, а також і суд; відповідач є юридичною особою, рівноправним учасником судового процесу та він відповідно до вимог законодавства не обмежений у кількості представників, які наділені повноваженнями на представництво інтересів останнього у суді; відповідач був достеменно обізнаний про розгляд справи та об`єктивно не був позбавлений можливості подати відзив у встановлені законом строки; у відзиві відповідач вказує, що окрім директора [PERSON] , також є представник [PERSON] . Слід також критично поставитись до наданого відповідачем посвідчення про відрядження, в якому зазначено про командирування директора ТОВ «Все для даху» [PERSON] до ТОВ «Все для даху та фасаду» м. Вишгород. Адже згідно відкритих джерел ТОВ «Все для даху та фасаду» з 2023 року змінило юридичну адресу з м. Вишгород на м. Первомайськ, крім цього директором вказаного підприємства є [PERSON] ,. яка є дружиною [PERSON] , що викликає обґрунтовані сумніви у достовірності поданих доказів. По суті зазначеного у відзиві представник вказав, що вказані акти про відсутність на роботі є не достатніми, не належними, та суперечливими доказами до яких слід поставитись критично. Отже, перш за все слід зазначити, що Позивач не допускав ані прогулів ані відсутності на роботі. При цьому, до моменту звернення з позовом до суду, Відповідач не висловлював в будь якій формі жодних претензій та не вимагав відповідних пояснень з цього приводу, незважаючи на законодавчо встановлений обов`язок роботодавця зажадати від працівника письмових пояснень у випадку порушення ним трудової дисципліни (ст. 149 КЗпП України). Отримання пояснень від працівника є обов`язком роботодавця. Для працівника ж надання пояснень є правом, тому він може відмовитися їх надавати без зазначення причин. У такому разі факт відмови має бути належно зафіксований: про відмову надати пояснення складається відповідний акт. Втім матеріали справи таких доказів не містять. Відповідно до наказу Державного комітету статистики України від 05.12.2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» первинним обліковим документом є, зокрема, табелі обліку використаного робочого часу, розрахунково-платіжні відомості працівника, втім Відповідач також не надав відповідних доказів. Отже, посилання Відповідачем на акти є фактично єдиним аргументом на підтвердження начебто допущених Позивачем прогулів, втім є недостатнім доказом. Крім того, Відповідач поводиться суперечливо, якщо припустити, що працівник не з`являється на роботі впродовж такого значного проміжку часу (3 місяці), при цьому окрім вищезазначених актів, відсутні будь які інші докази відсутності працівника на роботі, а також відсутні будь які дії з боку роботодавця щодо з`ясування цього питання (виклики, спроби отримати пояснення, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо). Вважає, що Суду слід критично поставитись до наданих актів, зокрема, й щодо посилання у вказаних актах, що начебто Позивач не відповідав на телефонні дзвінки, оскільки відсутні будь які відомості/докази з якого телефонного номеру та хто саме здійснював дзвінок Позивачу, та на який телефонний номер Позивача дзвонили, в який час здійснювався дзвінок. Також суттєвим аспектом є те, що Відповідач не вказує де саме складені акти, а також де саме розташоване робоче місце Позивача. Крім цього, Відповідач не зазначає в якій саме час Позивач був відсутній та які саме години вважаються для нього робочими. Позивач заперечує посилання щодо відсутності на роботі, стверджуючи що прогулів він не допускав, на роботі був кожного робочого дня, до звернення до суду ніяких претензій Відповідача щодо своєї роботи не отримував, дзвінків та вимог щодо надання пояснень не отримував. Позивач вважає, що відсутність будь яких дій з боку Відповідача впродовж такого значного проміжку часу, а також відмова від надання відповідних документів на адвокатський запит (про які зазначено у позові), свідчить про штучність таких актів, та створення їх не у відповідні дати, а безпосередньо для надання суду першої інстанції разом із відзивом, з метою уникнення виплати заробітної плати. До ознак штучного створення згаданих актів, слід також віднести, що усі підписи осіб, на усіх 65 актах складених начебто впродовж майже 3 місяців виконані за допомогою однакових пишучих приладів. Наголосив на неприпустимості застосування Відповідачем саме такого формулювання як відсутність на робочому місці впродовж 2-х годин робочого часу. Відповідач у відзиві надає наказ №13-к від 01.08.2014р. про прийняття Позивача на роботу за сумісництвом. Сторонами не заперечується, що між ними не укладався письмовий трудовий договір, також відсутні будь які докази чи посилання Відповідача про ознайомлення Позивача із локальними актами підприємства щодо визначеного робочого місця та робочого часу про начебто відсутність на якому та у якісь невизначені 2 години зазначає Відповідач. Відповідач не спростував будь якими доказами наявність досягнутих між сторонами трудового договору умов, зокрема, щодо місця та конкретного часу виконання трудової функція Позивача. Отже, право роботодавця вимагати від працівника певних умов праці й певного часу та місця виконання роботи, обумовлено обов`язком роботодавця довести до працівника умови праці, зокрема, й конкретне місце та час роботи, як того вимагає ч.1 ст. 29 КЗпП України. 16.12.2025 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшли заперечення проти відповіді на відзив, в яких він просив відмовити в задоволенні позову. Щодо строку на подання відзиву на позовну заяву зазначив наступне. Позивач стверджує про безпідставність клопотання в контексті продовження строку, оскільки продовження строку за наявності поважних причин може бути ухвалено судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (ч.2 ст. 127 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Отже, пропущений процесуальний строк, встановлений судом для подання відзиву, може бути виключно продовженим, а не поновленим. Як наслідок, помилковим є твердження представника позивача про те, що «клопотання про продовження строку подано відповідачем лише 02.12.2025р. тобто після спливу встановленого законом строку, що вже само по собі виключає можливість його розгляду та задоволення». Позивач стверджує, що якщо сторона не подає відзив, доказ чи заяву в строк, це наслідок її власної диспозитивної поведінки, при цьому суд саме з урахуванням принципу диспозитивності судочинства не може вирішувати самостійно питання про поновлення строку без відповідного звернення учасника (ст. 13 ЦПК України). Вважає, що якби представник позивача проаналізував повідомлені відповідачем у відзиві обставини, то дійшов би висновку, що відповідач не мав об`єктивної можливості заявити до закінчення п`ятнадцятиденного строку клопотання про продовження строку для подання відзиву, оскільки задовго до закінчення цього строку вибув у відрядження. Відповідач (юридична особа) здійснює господарську діяльність та не має у своїй структурі юридичного відділу або посади юриста у штаті, тобто відповідач позбавлений об`єктивної можливості якісно та заздалегідь планувати свої процесуальні дії по справі з урахуванням її руху. Тим більше, що директор Фільварковий П.П. є єдиною уповноваженою посадовою особою, яка здійснює організаційно-розпорядчі функції (дії) від імені відповідача. Формальне недотримання відповідачем припису ч.2 ст. 127 ЦПК України щодо необхідності подання клопотання про продовження встановленого судом строку для подання відзиву саме в межах такого строку не може бути законною підставою для повернення відзиву, оскільки є грубим порушенням права на судовий захист. Тим більше, що в даному випадку не порушено право позивача на подання відповіді на відзив, яким представник позивача скористався, і у суду є дискреційне право продовжити пропущений відповідачем строк з власної ініціативи з урахуванням наявних у справі відомостей та доказів про причини пропущення такого строку. Відповідач є юридичною особою, яка здійснює господарську діяльність, тобто на час відновлення електропостачання, яке відсутнє більшу частин робочого часу, що є загальновідомим фактом, який не потребує доведення, відповідач здійснює функції, що пов`язані з господарською діяльністю, невиконання яких може завдати істотної шкоди відповідачу. У зв`язку з цим є незрозумілим аргументи представника позивача щодо можливості доступу до Інтернету та відповідно електронного кабінету у будь якому іншому місці. Директор товариства може виконувати посадові обов`язки у будь якому іншому місці, якщо є така можливість, але не зобов`язаний. Відповідач може мати представників та отримувати послуги з представництва в суді, але такі послуги є оплачуваними, а відтак є обмеженими. Повідомив, що ТОВ «Все для даху та фасаду» має виробничі потужності в м. Вишгород, на що зареєстроване в м. Первомайську місцезнаходження юридичної особи не впливає, а сумніви представника позивача у достовірності поданих доказів є необґрунтованими, тим більше, що представник позивача не зазначає, у чому саме він сумнівається. Щодо питання відсутності позивача на роботі вказав, що відповідачем вживались заходи щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за прогул без поважних причин, зокрема в межах спірного періоду, проте рішення про застосування стягнення у виді звільнення за вказаний період не приймалось. У той же час, предметом спору у даній справі є заборгованість із заробітної плати, а не притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за прогул без поважних причин. Застосування заходів дисциплінарної відповідальності позивача за прогул без поважних причин є правом, а не обов`язком роботодавця (відповідача). Законом не встановлено обов`язок оформлювати прогул без поважних причин, та як наслідок не нарахування заробітної плати, рішенням про застосування дисциплінарного стягнення. Дійсно, згідно наказу Державного комітету статистики України від 05.12.2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», первинним обліковим документом є, зокрема, табель обліку використаного робочого часу. У той же час, зазначена форма носить рекомендаційний характер і складається із мінімальної кількості показників, необхідних для заповнення форм державних статистичних спостережень. При необхідності форма може бути доповнена іншими показниками, необхідними для обліку на підприємстві. Разом з цим, Посадовою інструкцією бухгалтера з розрахунку заробітної плати, затвердженою наказом ТОВ «ВСЕ ДЛЯ ДАХУ» від 03.01.2024 року №2-І, встановлено обов`язок уповноважених осіб товариства оформлювати відсутність працівника на роботі відповідним актом, який є підставою для не нарахування заробітної плати. Тобто, підставою для не нарахування заробітної плати працівнику, ТОВ «ВСЕ ДЛЯ ДАХУ», який відсутній на роботі, є саме акт про відсутність працівника на роботі, в якому зазначається причина відсутності (поважна/неповажна), а не табель обліку використаного робочого часу, який не відображає причини відсутності. Враховуючи, що позивач у відповіді на відзив оспорює свою відсутність, додав до цих заперечень копії табелю обліку використання робочого часу. Робоче місце позивача знаходиться за зареєстрованим місцезнаходженням ТОВ «ВСЕ ДЛЯ ДАХУ» - м. Первомайськ, вул. Одеська, 80, яке не змінювалось з моменту прийняття позивача на роботу з 01.08.2014. Робочі години позивача визначаються за погодженням з його безпосереднім керівником в межах загального робочого часу з 08:00 до 17:00. Той факт, що позивач не знає свої робочі години свідчить про те, що він не з`являвся на роботу та зауважень не висловлював. З матеріалів справи вбачається, що позивач працевлаштований у відповідача з 01.08.2014, проте претензії щодо необізнаності про робоче місце та робочий час висловлює за період з серпня 2025 р. по жовтень 2025 р. але не зазначає про зміну умов праці, що є свідченням надуманих та необґрунтованих позовних вимог. 18.12.2025 року представник відповідача [PERSON] на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів від 03.12.2025 року надав заяву, в якій повідомив про неможливість надання витребуваних документів у зв`язку з тим, що заробітна палата нараховується відповідно до Посадової інструкції бухгалтера з розрахунку заробітної плати, затвердженою наказом ТОВ «ВСЕ ДЛЯ ДАХУ» від 03.01.2024 року №2-І, якою встановлено обов`язок уповноважених осіб товариства оформлювати відсутність працівника на роботі відповідним актом, який є підставою для не нарахування заробітної плати. Тобто, підставою для не нарахування заробітної плати працівнику, який відсутній на роботі без поважної причини, є акт про відсутність такого працівника на роботі. Окремий наказ з цього приводу не виноситься. Позивач [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , в межах спірного періоду (серпень-жовтень 2025 року) є працівником ТОВ «ВСЕ ДЛЯ ДАХУ», тобто його не було звільнено. Розмір заробітної плати позивача, який працевлаштований з 01.08.2014 року, визначається станом на певну дату з урахуванням мінімальної заробітної плати для працездатних осіб, розмір якої встановлюється законом на певний період та змінюється протягом певного періоду часу. Позивач був відсутній на роботі протягом тривалого періоду, тому сформувати на вимогу суду довідку про середню заробітну плату [PERSON] без зазначення конкретного періоду часу не є можливим. Ухвалою суду від 26.12.2025 року зобов`язано ТОВ «Все для даху» надати суду табелі обліку робочого часу щодо [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , у належному стані (вигляді) та відкладено розгляд справи на 28.01.2026 року. 12.01.2026 року від ТОВ «Все для даху» надійшли витребувані докази. Сторони, їх представники належним чином повідомлені про розгляд справи. Сторонами, їх представниками не подано будь-яких інших заяв і клопотань по суті позовних вимог. 28.01.2026 року об 11:23 годині судом було виготовлено та підписано скорочене рішення (вступну та резолютивну частини рішення). Після виготовлення та підписання скороченого рішення до суду від представника позивача [PERSON] надійшла заява про залишення позову без розгляду, однак суд позбавлений можливості прийняття її до уваги, оскільки рішення у справі було підписано до отримання зазначеної заяви. Вирішуючи справу на основі наявних письмових доказів, наданих сторонами, з врахуванням позицій сторін, викладених у поданих ними заявах по суті справи, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до принципу диспозитивності, закріпленого у статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підстави вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі № 450/1686/17). Щодо поважності причин пропущення строку на подання відзиву на позовну заяву суд зазначає наступне. Згідно картки руху документу копія ухвали Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04.11.2025 року про відкриття провадження у справі № 484/6059/25 доставлено до електронного кабінету відповідача в ЄСІТС «Електронний суд» 06.11.2025 о 09:34 год. Тобто відповідач мав право подати відзив на позовну заяву у строк до 21.11.2025. Проте згідно наданого суду наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВСЕ ДЛЯ ДАХУ» 18/1-к від 11.11.2025 року «Про відрядження директора [PERSON] », директор [PERSON] відбув у відрядження в м. Вишгород для вирішення питань, які забезпечують стабільну роботу підприємства терміном 10 календарних днів з 11.11.2025 по 20.11.2025. Також згідно посвідчення про відрядження директор ТОВ «ВСЕ ДЛЯ ДАХУ» [PERSON] » 11.11.2025 вибув з м. Первомайськ і прибув в м. Вишгород та 20.11.2025 вибув м. Вишгород і прибув в м. Первомайськ. Водночас Позивач стверджує про безпідставність клопотання в контексті продовження строку, оскільки продовження строку за наявності поважних причин може бути ухвалено судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (ч.2 ст. 127 ЦПК України). Відповідно до ч.7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. Відповідно до ч.2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Отже пропущений процесуальний строк, встановлений судом для подання відзиву, може бути виключно продовженим, а не поновленим. Як наслідок, помилковим є твердження представника позивача про те, що «клопотання про продовження строку подано відповідачем лише 02.12.2025р. тобто після спливу встановленого законом строку, що вже само по собі виключає можливість його розгляду та задоволення. Також Позивач стверджує, що якщо сторона не подає відзив, доказ чи заяву в строк, це наслідок її власної диспозитивної поведінки, при цьому суд саме з урахуванням принципу диспозитивності судочинства не може вирішувати самостійно питання про поновлення строку без відповідного звернення учасника (ст. 13 ЦПК України). Як зазначено у відзиві на позовну заяву, директор ТОВ «ВСЕ ДЛЯ ДАХУ» [PERSON] протягом десяти днів в межах п`ятнадцятиденного строку для подання відзиву не здійснював своїх повноважень у зв`язку з перебуванням у відрядженні, а відтак не мав можливості належним чином оформити та подати відзив та докази на його обґрунтування. Формальне недотримання відповідачем припису ч.2 ст. 127 ЦПК України щодо необхідності подання клопотання про продовження встановленого судом строку для подання відзиву саме в межах такого строку не може бути законною підставою для повернення відзиву, оскільки це є грубим порушенням права на судовий захист. Тим більше, що в даному випадку не порушено право позивача на подання відповіді на відзив, яким представник позивача скористався, тож у суду є дискреційне право продовжити пропущений відповідачем з урахуванням наявних у справі відомостей та доказів про причини пропущення такого строку. Крім того, Позивач зазначає, що суду слід критично поставитись до наданого відповідачем посвідчення про відрядження, в якому зазначено про командирування директора ТОВ «Все для даху» [PERSON] до ТОВ «Все для даху та фасаду» м. Вишгород, адже згідно відкритих джерел ТОВ «Все для даху та фасаду» з 2023 року змінило юридичну адресу з м. Вишгород на м. Первомайськ, крім цього директором вказаного підприємства є [PERSON] , яка є дружиною [PERSON] , що викликає обґрунтовані сумніви у достовірності поданих доказів. Водночас суд погоджується з тим, що зареєстроване в м. Первомайську місцезнаходження юридичної особи ТОВ «Все для даху» не впливає жодним чином на ту обставину, що ТОВ «Все для даху та фасаду» має виробничі потужності в м. Вишгород. Також сумніви представника позивача у достовірності поданих доказів є необґрунтованими, оскільки він не зазначає у чому саме сумнівається. При цьому, твердження представника позивача щодо недотримання відповідачем процесуальних строків подання відзиву жодним чином не вплинуло на право позивача подати відповідь на відзив та відповідні докази на її обґрунтування, чим позивач скористався, а відтак принцип змагальності сторін у справі не порушено. За таких обставин суд приймає до уваги твердження відповідача про те, що директор ТОВ «ВСЕ ДЛЯ ДАХУ» [PERSON] протягом десяти днів в межах п`ятнадцятиденного строку для подання відзиву не здійснював своїх повноважень у зв`язку з перебуванням у відрядженні, а відтак не мав можливості належним чином оформити та подати відзив та докази на його обґрунтування. Тож відзив подано до суду в межах п`ятнадцяти днів здійснення директором ТОВ «ВСЕ ДЛЯ ДАХУ» [PERSON] » своїх повноважень з 06.11.2025 по 10.11.2025 та з 21.11.2025 по 02.12.2025 (за виключенням днів вибуття у відрядження та прибуття з відрядження). Суд вважає вказану обставину поважною причиною пропущення строку для подання відзиву на позовну заяву, що відповідно до приписів ч.2 ст. 127 ЦПК України є підставою для продовження строку подання відзиву до 02.12.2025 року, а отже слід задовольнити відповідне клопотання відповідача та прийняти відзив на позовну заяву Судом встановлено, що згідно наказу ТОВ «ВСЕ ДЛЯ ДАХУ» від 01.08.2014 №13-к «Про прийняття на роботу за сумісництвом» [PERSON] призначено на посаду інженера з охорони праці ТОВ «ВСЕ ДЛЯ ДАХУ» з 01.08.2014 з умовами роботи - тривалістю робочого дня 2 години 00 хв. з окладом 304 гривні 50 к. (1/4 мінімальної заробітної плати) без надбавок та доплат. Згідно актів №154 від 01.08.2025, №155 від 04.08.2025, №156 від 05.08.2025, №157 від 06.08.2025, №158 від 07.08.2025, №159 від 11.08.2025, №160 від 12.08.2025, №161 від 13.08.2025, №162 від 14.08.2025, №163 від 15.08.2025, №164 від 18.08.2025, №165 від 19.08.2025, №166 від 20.08.2025, №167 від 21.08.2025, №168 від 22.08.2025, №169 від 25.08.2025, №170 від 26.08.2025, №171 від 27.08.2025, №172 від 28.08.2025, №173 від 29.08.2025, №174 від 01.09.2025, №175 від 02.09.2025, №176 від 03.09.2025, №177 від 04.09.2025, №178 від 05.09.2025, №179 від 08.09.2025, №180 від 09.09.2025, №181 від 10.09.2025, №182 від 11.09.2025, №183 від 12.09.2025, №184 від 15.09.2025, №185 від 16.09.2025, №186 від 17.09.2025, №187 від 18.09.2025, №188 від 19.09.2025, №189 від 22.09.2025, №190 від 23.09.2025, №191 від 24.09.2025, №192 від 25.09.2025, №193 від 26.09.2025, №194 від 29.09.2025, №195 від 30.09.2025, №196 від 01.10.2025, №197 від 02.10.2025, №198 від 03.10.2025, №199 від 06.10.2025, №200 від 07.10.2025, №201 від 08.10.2025, №202 від 09.10.2025, №203 від 10.10.2025, №204 від 13.10.2025, №205 від 14.10.2025, №206 від 15.10.2025, №207від 16.10.2025, №208 від 17.10.2025, №209 від 20.10.2025, №210 від 21.10.2025, №211 від 22.10.2025, №212від 23.10.2025, №213 від 24.10.2025, №214 від 27.10.2025, №215 від 28.10.2025, №216 від 29.10.2025, №217 від 30.10.2025, №218 від 31.10.2025, - фінансовий директор [PERSON] , інспектор з кадрів [PERSON] , бухгалтер Склярова Тетяна Сергіївна посвідчили, що інженер з охорони праці Товариства з обмеженою відповідальністю «ВСЕ ДЛЯ ДАХУ» [PERSON] був відсутній на роботі 2 год. робочого часу, як працюючий за сумісництвом на 0,25 тарифної ставки згідно відпрацьованого часу. Причину відсутності на робочому місці не повідомив. На телефонні дзвінки не відповідав. Будь-які відомості про поважність причин на робочому місці інженера з охорони праці [PERSON] на момент складання зазначених актів відсутні. Тож на підставі зазначених актів вбачається, що позивач був відсутній на роботі в період з 01.08.2025 по 31.10.2025 без поважних причин, тобто допустив прогул без поважних причин. Позивач вважає, що акти про відсутність на роботі є недостатніми, неналежними та суперечливими доказами та стверджує, що не допускав, ані прогулів, ані відсутності на роботі, проте обов`язок доведення зазначеного факту покладає на відповідача, посилаючись на його обов`язок вжити заходи до отримання відповідних пояснень позивача в межах дисциплінарної відповідальності. Водночас матеріалами справи підтверджено, що відповідачем вживались заходи щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за прогул без поважних причин, зокрема, в межах спірного періоду, проте рішення про застосування стягнення у виді звільнення за вказаний період не приймалось. В той же час предметом спору у даній справі є заборгованість з виплати заробітної плати, а не притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за прогул без поважних причин. Застосування заходів дисциплінарної відповідальності позивача за прогул без поважних причин є правом, а не обов`язком роботодавця (відповідача). Законом не встановлено обов`язок оформлювати прогул без поважних причин, та як наслідок не нарахування заробітної плати, рішенням про застосування дисциплінарного стягнення. Згідно наказу Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», первинним обліковим документом є, зокрема, табель обліку використаного робочого часу. У той же час зазначена форма носить рекомендаційний характер і складається із мінімальної кількості показників, необхідних для заповнення форм державних статистичних спостережень. При необхідності форма може бути доповнена іншими показниками, необхідними для обліку на підприємстві. Разом з цим, Посадовою інструкцією бухгалтера з розрахунку заробітної плати, затвердженою наказом ТОВ «ВСЕ ДЛЯ ДАХУ від 03.01.2024 року №2-І, встановлено обов`язок уповноважених осіб товариства оформлювати відсутність працівника на роботі відповідним актом, який є підставою для ненарахування заробітної плати. Тобто підставою для ненарахування заробітної плати працівнику ТОВ «ВСЕ ДЛЯ ДАХУ», який відсутній на роботі в межах робочого часу, є саме акт про відсутність працівника на роботі, в якому зазначається причина відсутності (поважна/неповажна), а не табель обліку використаного робочого часу, який не відображає причини відсутності. В матеріалах справи наявні копії табелю обліку використання робочого часу, які підтверджують вищезазначене. Матеріалами справи підтверджено, що робоче місце позивача знаходиться за зареєстрованим місцезнаходженням ТОВ «ВСЕ ДЛЯ ДАХУ» - м. Первомайськ, вул. Одеська, 80, яке не змінювалось з моменту прийняття позивача на роботу з 01.08.2014. Робочі години позивача визначаються за погодженням з його безпосереднім керівником в межах загального робочого часу з 08:00 до 17:00. Тож твердження Позивача про те, що він не знає де знаходиться його робоче місце та не знає свої робочі години свідчить про те, що він не з`являвся на роботу та зауважень не висловлював. Позивач зазначає, що відповідач не спростував будь якими доказами наявність досягнутих між сторонами трудового договору умов, зокрема й щодо місця та конкретного часу виконання трудової функція Позивача. З матеріалів справи вбачається, що позивач працевлаштований у відповідача з 01.08.2014, проте претензії щодо необізнаності про робоче місце та робочий час висловлює за період з серпня 2025 р. по жовтень 2025 р. але не зазначає про зміну умов праці, що є свідченням надуманих та необґрунтованих позовних вимог. Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13.09.2017 року у справі № 761/30967/15-ц). Не може вважатися прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці. Якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, його не можна звільнити за прогул. До такого працівника можуть застосовуватися інші види дисциплінарного або громадського стягнення чи впливу. Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. Процедура звільнення за прогул передбачає врахування не лише загальних правил звільнення працівників (ч.1 ст. 47, ст. 116 КЗпП України), але й порядку звільнення працівників з ініціативи роботодавця (частина третя статті 40, стаття 43 КЗпП України), а також строків застосування, правил та порядку накладання і оголошення дисциплінарних стягнень (ст.ст. 147-149 КЗпП України). Таким чином, звільнення працівника за прогул передбачає здійснення низки послідовних дій, які можна розділити на декілька етапів. Зокрема, роботодавець має: 1) встановити та зафіксувати факт відсутності працівника на роботі, 2) з`ясувати причини відсутності працівника на роботі, 3) оформити звільнення працівника, який допустив прогул без поважних причин. Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акту, тому він подається у довільній, простій письмовій формі та підписується не менше ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано відсутність працівника на роботі. Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. В таких документах обов`язково вказується не тільки дата, а й конкретний час відсутності працівника. Після фіксації факту відсутності працівника на роботі потрібно з`ясувати, чим така відсутність була викликана. Для з`ясування причини відсутності працівника на роботі роботодавець на свій розсуд може: 1) зателефонувати працівнику або членам його родини; 2) написати працівнику в доступні месенджери; 3) надіслати листа на особисту електронну скриньку; 4) відвідати працівника за місцем реєстрації або місцем фактичного проживання; 5) надіслати лист з повідомленням про вручення з пропозицією надати пояснення щодо своєї відсутності. Законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Безумовно, це мають бути об`єктивні обставини, які перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті. У постанові Верховного Суду від 28.04.2022 року у справі № 761/48981/19 зазначено, що «Кодекс законів про правцю України не містить ані визначення місця роботи, ані визначення робочого місця. Місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку (ст. 93 ЦК України). За загальним правилом місцезнаходження підприємства, установи, організації збігається з місцем його виробничої діяльності. Але на деяких підприємствах з особливим характером роботи місце їх знаходження не збігається з місцем розташування об`єктів і територій, на яких фактично трудяться працівники, тобто дільниці можуть бути розташовані за межами населеного пункту, в якому знаходиться офіс підприємства. Коли філії, дільниці та інші підрозділи підприємства розташовані в іншій місцевості, місцем постійної роботи вважається той підрозділ, робота в якому обумовлена трудовим договором. Особливості місця роботи (розташування не за місцем знаходження підприємства, а також зміна місця їх розташування) мають бути обумовлені при прийнятті на роботу. Якщо такої домовленості не було, то переміщення з одного об`єкта на інший, розташований в іншій місцевості, є переведенням на роботу в іншу місцевість і потребує згоди працівника. Відповідно до п.20 ч.1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» робоче місце - місце (приміщення), на якому працівник постійно чи тимчасово перебуває в процесі трудової діяльності і яке визначене, зокрема на підставі трудового договору (контракту). Робоче місце працівника характеризується визначенням частини виробничого простору, оснащення основним і допоміжним технологічним обладнанням, інвентарем, інструментом, робочими меблями, необхідними для виконання певної трудової функції. Таким чином, прогулом вважається відсутність працівника не просто на робочому місці, а на роботі. Відсутність працівника за фіксованим та визначеним для нього робочим місцем за умови, що він виконує трудову функцію на території підприємства, не є прогулом. Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. Процедура звільнення за прогул передбачає врахування не лише загальних правил звільнення працівників (ч.1 ст. 47, ст. 116 КЗпП України), але й порядку звільнення працівників з ініціативи роботодавця (ч.3 ст. 40, ст. 43 КЗпП України), а також строків застосування, правил та порядку накладання і оголошення дисциплінарних стягнень (ст.ст. 147-149 КЗпП України). Таким чином, звільнення працівника за прогул передбачає здійснення низки послідовних дій, які можна розділити на декілька етапів. Зокрема, роботодавець має: 1) встановити та зафіксувати факт відсутності працівника на роботі, 2) з`ясувати причини відсутності працівника на роботі, 3) оформити звільнення працівника, який допустив прогул без поважних причин. Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акту, тому він подається у довільній, простій письмовій формі та підписується не менше ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано відсутність працівника на роботі. Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. В таких документах обов`язково вказується не тільки дата, а й конкретний час відсутності працівника. Після фіксації факту відсутності працівника на роботі потрібно з`ясувати, чим така відсутність була викликана. Для з`ясування причини відсутності працівника на роботі роботодавець на свій розсуд може: 1) зателефонувати працівнику або членам його родини; 2) написати працівнику в доступні месенджери; 3) надіслати листа на особисту електронну скриньку; 4) відвідати працівника за місцем реєстрації або місцем фактичного проживання; 5) надіслати лист з повідомленням про вручення з пропозицією надати пояснення щодо своєї відсутності. Законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Безумовно, це мають бути об`єктивні обставини, які перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті». Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Перебування особи у трудових відносинах з роботодавцем без виконання покладених на неї трудових обов`язків не передбачає її право на заробітну плату, якщо інше не визначено договором або законом. Отже, позивач не має права на заробітну плату за період прогулу з 01.08.2025 року по 31.10.2025 року у зв`язку з прогулом без поважних причин. Вищезазначене свідчить про безпідставність позовних вимог та зловживання правом звернення до суду за захистом надуманого порушення права на заробітну плату, а тому наявні підстави для відмови у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з положеннями статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частина 1 та 2 статті 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достовірність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п.4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Оцінюючи в сукупності надані сторонами докази з точки зору їх належності, достовірності, допустимості і взаємозв`язку, суд дійшов до висновку про те, що вимога позивача про виплату заробітної плати за період з 01.08.2025 року по 31.10.2025 року не підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що позивач був відсутній на роботі в цей період у зв`язку з прогулом без поважних причин. За таких обставин в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивачів, в тому числі, по сплаті судового збору, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed