Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

30 вересня 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що його батьку [PERSON] належав житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований в [ADDRESS] . В липні 2024р. батько помер і після його смерті позивач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, як єдиний спадкоємець за заповітом. До складу спадкового майна ввійшло і вищевказане домоволодіння, однак отримати на нього свідоцтво про право на спадщину [PERSON] не зміг, оскільки вказане майно не було зареєстроване за померлим. Таким чином, оскільки у вчиненні нотаріальної дії йому було відмовлено, позивач просив захистити його права спадкоємця в судовому порядку шляхом визнання за ним права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований в [ADDRESS] . Ухвалою від 05 жовтня 2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження. Витребувано у приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Ткачук Л.В. належним чином завірену копію спадкової справи, яка була заведена після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Відзив на позовну заяву до суду не надходив. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2025 року підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання [PERSON] не з`явився, 14.01.2026р. представник позивача [PERSON] подала до суду письмове клопотання, в якому просила розглянути справу за її та позивача відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. 02.12.2025р. Печеніжинська селищна рада подала до суду письмове клопотання, в якому вказала, що не заперечує проти задоволення позовних вимог. Справу просила розглянути без участі їхнього представника. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у ній докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Звертаючись до суду позивач просив захистити його майнові права на нерухоме майно шляхом визнання за ним права власності. Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Суд при застосуванні цієї норми встановлює, з яких передбачених законом підстав і у який спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Однією з підстав набуття права власності є спадкування, під яким розуміється перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] вбачається, що [INFO] помер [PERSON] , про що Коломийським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було вчинено відповідний актовий запис №644. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне померлому майно. З документації про надання земельної ділянки для спорудження індивідуального жилого будинку слідує, що [PERSON] було відведено земельну ділянку для будівництва індивідуального жилого будинку в [ADDRESS] . Кути земельної ділянки та кути жилого будинку та надвірних споруд закріплені в натурі дерев`яними коликами та передані забудовнику, про що вказано в акті відводу земельної ділянки та розбивки споруд в натурі від 03.03.1997р. До вищевказаного акту також додано план забудови земельної ділянки, проект житлового будинку, надвірних споруд, гаража, а також викопіювання з проекту детальної планіровки масиву індивідуальної забудови. Згідно виписки з інвентаризаційних матеріалів встановлено, що в [ADDRESS] знаходиться домоволодіння, яке складається з: житлового будинку літ «А», загальною площею 51,6 кв.м., житловою 18,7 кв.м., гаражу літ. «Б», комори літ. «В», навісу літ «Г», вбиральні літ. «Д», криниці №1, огорожі №2. Згідно архівних даних станом на 31.12.2012р. в Коломийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації право власності на вказане майно не зареєстроване. Відомості з інвентаризаційних матеріалів щодо об`єктів нерухомості, розташованих в [ADDRESS] , повністю узгоджуються з даними технічного паспорту на будинок садибного типу, виготовлений станом на 27.01.2025р. Рік будівництва житлового будинку, гаражу, комори вказано 1978 р., навісу 1985р. 24 червня 2024р. Печеніжинською селищною радою був посвідчений заповіт за яким [PERSON] все належне йому майно, майнові права та обов`язки заповів [PERSON] , [INFO] . Вказаний заповіт не змінювався та не скасовувався. За положеннями ст.. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.. 1222, 1223 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.. 1268, 1269, 1270 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи №51/2024, наданої приватним нотаріусом Трачук Л.В. на виконання ухвали суду, вбачається, що після смерті [PERSON] 29.08.2024р. з заявою про прийняття спадщини звернувся його син [PERSON] . На підставі поданої [PERSON] заяви, 29.08.2024р. приватним нотаріусом була зареєстрована спадкова справа №51/2024, що підтверджується Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі. Згідно із частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. 31.03.2025р. [PERSON] подав нотаріусу заяву в якій просив видати йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлого батька. 31.03.2025р. нотаріусом було видано позивачу свідоцтва про право на спадщину на автомобіль марки «ЗАЗ 11027» р.н.з. [NUMBER] , 2005 року випуску, який належав спадкодавцю на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого в центрі ДАІ 2603 19.11.2014р. При цьому, в повідомленні від 31.03.2025р. приватний нотаріус Трачук Л.В. вказала, що видати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованими в [ADDRESS] вона не може, оскільки відсутня реєстрація вказаного майна за спадкодавцем [PERSON] , [INFO] . Враховуючи дану обставину, нотаріус рекомендувала спадкоємцю звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Таким чином, суд вважає, що позивач скористався законними засобами захисту та реалізації своїх спадкових прав в позасудовому порядку та за відсутності позасудової можливості на отримання у власність спірного спадкового майна, звернувся до суду із відповідним позовом про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. В частині 1, 3 ст. 5 ЦК України вказано, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року (далі Закон), державна реєстрація речових прав (на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів (виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. В частині 4 зазначено, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Ц[К та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Зі змісту довідки №636, виданої 28.08.2024р. Печеніжинською селищною радою вбачається, що померлому [PERSON] , який помер [INFO] належав житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] , та належали не приватизовані земельні ділянки. Господарство відносилася до робітничого двору. Відомості, зазначені у вищезгаданій довідці органу місцевого самоврядування, узгоджуються з іншими письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, а саме документацією про надання земельної ділянки для спорудження індивідуального жилого будинку, актом відводу земельної ділянки та розбивки споруд в натурі, планом забудови земельної ділянки, проектом житлового будинку, надвірних споруд, гаража, а також викопіюванням з проекту детальної планіровки масиву індивідуальної забудови. Таким чином, проаналізувавши в сукупності зібрані в справі письмові докази, суд прийшов до висновку, що ними в достатній мірі підтверджується належність [PERSON] спірного житлового будинку, реєстрація права власності на який за життя спадкодавця здійснена не була, що на теперішній час перешкоджає позивачу, як спадкоємцю оформити свої спадкові права на дану нерухомість. За статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з можливих способів захисту цивільних та інтересів є визнання права. Відповідно до статті 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, врахувавши встановлені фактичні обставини даної справи та вимоги закону, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved