Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

[PERSON] (далі позивач або [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач або [PERSON] ), в якому просить зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні [PERSON] житловим приміщенням - квартирою номер [ADDRESS] , шляхом передачі [PERSON] примірника (дублікату) ключів від квартири номер [ADDRESS] та забезпечення [PERSON] безперешкодного доступу до квартири номер [ADDRESS] (далі спірна квартира). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка [PERSON] є власницею 1/4 частки квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.05.2025. Позивач зазначає, що відповідач [PERSON] , як інший співвласник (3/4 частки), створює незаконні перешкоди у користуванні майном: не надає дублікат ключів від вхідних дверей, не допускає до квартири та відмовив у задоволенні письмової претензії від 15.05.2025. Також позивачка наголошує, що зареєструвала своє місце проживання за вказаною адресою 09.05.2025, що свідчить про її намір проживати у квартирі. Як на підставу правомірності своїх вимог позивач посилається на положення ст. 41 Конституції України; ст.ст. 317, 319, 321, 358, 391 Цивільного кодексу України (далі ЦК України); ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини; правові висновки Верховного Суду у справах № 442/7505/14-ц, № 647/1683/15-ц, № 397/355/22. Також позивач просить стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 1211,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 000 грн. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Подав відзив на позовну заяву зазначає що у нього з позивачем існують тривалі неприязні стосунки, що супроводжувалися конфліктами та викликами поліції. Повідомляє про неможливість спільного проживання двох різних сімей у трикімнатній квартирі звертаючись до положень ст. 50 ЖК України. Також відповідач стверджує, що квартира є неподільною в натурі, а частка, яка належить позивачу є незначною, меншою за площу найменшої кімнати у квартирі. Крім того, він зазначає, що [PERSON] забезпечена іншим житлом, зокрема має два будинки на праві спільної сумісної власності зі своїм чоловіком у с. Діброва Ковельського району. Також відповідач вважає заявлені витрати на правничу допомогу необґрунтованими. У задоволенні позову просить відмовити. Як на підставу правомірності своїх заперечень посилається на положення ст.ст. 2, 4, 8, 49, 83, 137, 178 ЦПК України; ст.ст. 358, 365 ЦК України; ст. 60 Сімейного кодексу України; ст. 50 Житлового кодексу України. [PERSON] подав зустрічний позову у якому звернувся з вимогою про оплатне припинення права власності [PERSON] на 1/4 частки у спірній квартирі та визнання за ним права власності на всю квартиру. Як на підставу свої зустрічних позовних вимог [PERSON] зазначає, що: 1) частка позивачки є незначною і не може бути виділена в натурі (16,525 кв. м загальної площі при найменшій кімнаті 10,3 кв. м); 2) спільне володіння є неможливим через ворожнечу, що підтверджується численними заявами до поліції, кримінальними провадженнями; 3) квартира є неподільною. [PERSON] вніс на депозитний рахунок суду компенсацію у розмірі 401 625 грн згідно з експертною оцінкою. Як на підставу правомірності своїх вимог позивач за зустрічним позовом посилається на положення ст.ст. 16, 319, 358, 365 ЦК України. Також [PERSON] просить стягнути з [PERSON] понесені ним витрати на сплату судового збору у розмірі 1211,20 грн та витрати на проведення оцінки майна та всі інші судові витрати. Відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] до суду не подавала. 03.07.2025 суд ухвалою відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, судове засідання у справі призначив на 04.08.2025. У зв`язку з перебуванням головуючого у відпустці судові засідання 04.08.2025 та 10.09.2025 не відбулися, підготовче засідання призначено на 13.10.2025. 18.07.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву. 25.07.2025 відповідач [PERSON] , подав зустрічний позов до [PERSON] про оплатне припинення права власності на частку квартири та визнання права власності на майно. У судовому засіданні, яке відбулось 13.10.2025 суд прийняв зустрічний позов [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] . Підготовче судове засідання відкладено на 20.11.2025. В підготовчому судовому засіданні 20.11.2025 представник позивача за первісним позовом Ковальчук В.С. просив задовольнити клопотання подане до суду ним 13.10.2025 про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, поновивши строк на їх подання. Суд протокольною ухвалою поновив позивачу строк на подання доказу (відповіді Ковельського РУП ГУНП у Волинській області від 25.06.2025), приєднавши його до матеріалів справи. Ухвалою від 20.11.2025 суд закрив підготовче судове засідання призначив справу до судового розгляду по суті, судове засідання призначив на 08.01.2026. У судове засідання 08.01.2026 прибув представник позивача за первісним позовом, який підтримав позовні вимоги з підстав зазначених у позові, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідач за первісним позовом і його представник просили відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов з підстав у ньому зазначених. Суд поставив на розгляд клопотання первісного позивача про допит у судовому засідання первісного позивача як свідка, представник позивача відклика раніше заявлене клопотання, просив його не розглядати, суд протокольною ухвалою залишив вказане клопотання без розгляду. Під час дослідження доказів у справі виникла необхідність з`ясувати чи перебуває шлюбі позивач за первісним позовом та чи є її чоловіком [PERSON] , представник первісного позивача не зміг надати відповіді, а тому суд оголосив у судовому засіданні перерву до 23.01.2026, явку [PERSON] визнав обов`язковою. У судове засідання 23.01.2026 прибули сторони у справі та їх представники. [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що вона перебуває у шлюбі з [PERSON] , з часу укладення шлюбу фактично проживає у [ADDRESS] . [PERSON] також повідомила, що будинок на [ADDRESS] та [ADDRESS] це один і той же будинок зі зміненою адресою. Також позивачка повідомила, що з відповідачем за первинним позовом вона не розмовляє вже понад десять років, родинних відносин не підтримують. Зареєструвала своє місце проживання у спірній квартирі після набуття права власності на неї у 2025. Також первісний позивач повідомила, що на сьогоднішній день ще не вирішила як буде використовувати належну їй частку у спільній квартирі (можливо буде проживати у ній, можливо буде зберігати в ній свої речі, тощо). Позивач звернув увагу суду, що після набуття права власності на частку у спільній квартирі у неї з відповідачем конфліктів не виникало, вони навіть з ним не спілкувалися. Відповідача за первісним позовом подав клопотання про долучення до матеріалів справи копії свідоцтва про шлюб укладеного [PERSON] з [PERSON] , суд, враховуючи, що зафіксована у свідоцтві про шлюб обставина ніким не оскаржується, клопотання задовольнив, приєднав до справи копію свідоцтва про шлюб. У цій справі суд вважає, що наявних матеріалів достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення, тому вирішення спору по суті може відбутися без відкладення розгляду справи. У судовому засіданні 23.01.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та повідомив присутніх, що проголошення повного судового рішення відбудеться у судовому засіданні 02.03.2026. Вивчивши матеріали справи пояснення та доводи учасників справи, суд встановив таке. Свідоцтвом про право на спадщину від 08.05.2025, виданим приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Веніславською В.П. (зареєстровано в реєстрі за № 218), підтверджується, що [PERSON] успадкувала 1/4 частку квартири [ADDRESS] . Майно належало померлій [PERSON] . Витяг з реєстру територіальної громади від 09.05.2025 № 2025/006052594, виданим виконавчим комітетом Ковельської міської ради, підтверджується реєстрація місця проживання [PERSON] за адресою спірної квартири з 09.05.2025. Паспортом громадянина України [PERSON] серії [NUMBER] від 26.06.1998 стверджується, що місце проживання первісного позивача з 29.02.2008 було зареєстровано за адресою [ADDRESS] , а з 03.07.2017 у [ADDRESS] . Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.05.2025 (індексний номер 426097459). Підтверджується, що за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/4 частку трикімнатної квартири [ADDRESS] . Підставою для внесення запису стало свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.05.2025 р., видане після смерті [PERSON] .. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.05.2025 (індексний номер 426096026) підтверджується реєстрація права власності за [PERSON] на 1/4 частку квартири [ADDRESS] . Реєстрація проведена на підставі свідоцтва про право на спадщину від 08.05.2025 р. (серія та номер 217). Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.05.2025 (індексний номер 426094765) стверджується, що [PERSON] є власником ще однієї, 1/6 частки, вказаної квартири [ADDRESS] . Право власності виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину від 08.05.2025 р. (серія та номер 216). Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.05.2025 (індексний номер 426528677).підтверджується, що за [PERSON] зареєстровано 1/3 частку у праві власності на ту саму квартиру [ADDRESS] . Підставою є рішення про державну реєстрацію прав від 12.05.2025 р. та документи, видані відділом житлово-комунального господарства ще у 1999 році. Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав № 435386641 від 15.07.2025 стверджується актуальна інформація про всіх співвласників квартири [ADDRESS] : [PERSON] володіє частками у розмірі 1/3, 1/4 та 1/6, а [PERSON] володіє 1/4 часткою. Сумарно частки [PERSON] складають 3/4 майна. Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав № 435260929 від 14.07.2025 стверджується, що будинок [ADDRESS] належить на праві власності у частках 1/1 є [PERSON] та [PERSON] (чоловік позивачки), дата державної реєстрації права власності 16.12.2007. Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав № 435258982 від 14.07.2025 стверджується, що житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 72,3 кв. м. належить на праві власності [PERSON] у частці 1/1. Дата державної реєстрації права власності 13.06.2017, підстава свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 25.10.2017 видане Майданською сільською радою Ковельського району. Свідоцтвом про укладення шлюбу від 13.10.1990 підтверджується укладення шлюбу 13.10.1990 [PERSON] з [PERSON] , прізвище пподружжя після укладення шлюбу [PERSON] . Технічним паспортом від 08.04.2025, виготовленим КП «Волиньпроект» на замовлення [PERSON] , підтверджуються характеристики квартири [ADDRESS] . Загальна площа трикімнатної квартири становить 66,1 кв. м, житлова 38,9 кв. м.; коридор 12,1 м.кв., кімната 11,6 м.кв., лоджія 1,6 м.кв., туалет 1,4 м.кв., ванна 2,7 м.кв., кімната 10,6 м.кв., кладова 0,3 м.кв., кімната 17,0 м.кв., балкон 0,9 м.кв., кухня 7,3 м.кв., кладова 0,9 м.кв. Висновком будівельно-технічної експертизи (експерт [PERSON] ) від 04.08.2025 № 02/08, підтверджується технічна неможливість поділу житлової квартири [ADDRESS] загальною площею 66,1 м.кв., між двома співвласниками у частках 1/4 та 3/4. Експерт зазначає, що неможливо влаштувати кожному власнику окремий вхід та забезпечити необхідні допоміжні приміщення згідно з нормами ДБН. Відповідно до висновку № 093-Н/07-25 від 23.07.2025, виданим оцінювачем [PERSON] , визначено ринкову вартість спірної квартири у розмірі 1 606 500 грн. Вартість спірної 1/4 частки об`єкта оцінки станом на 23.06.2025 року складає 401 625 грн. У заяві від 07.11.2011, поданою [PERSON] . Ковельському міжрайонному прокурору, зазначається про незаконне самовільне поселення у квартиру [ADDRESS] громадянки [PERSON] та її співмешканця. [PERSON] зазначає, що вказані особи пошкодили його майно (холодильник, лінолеум) та влаштовують «гульбища», через що він просить порушити кримінальну справу за ознаками ст. 185 КК України та вжити заходів щодо їх виселення. У заяві про кримінальне правопорушення від 17.08.2016, поданої [PERSON] прокурору Ковельської місцевої прокуратури, заявник стверджує, що 16.08.2016 та 17.08.2016 громадянки [PERSON] та [PERSON] незаконно проникли до його квартири, вимагали права проживання та погрожували фізичною розправою. Автор вбачає у цих діях ознаки злочинів, передбачених ст. 162 (порушення недоторканності житла) та ст. 189 (вимагання) КК України. У протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 04.10.2016, зазначається, що [PERSON] звернувся з усною заявою про те, що 03.10.2016 на сходовій клітці біля квартири [ADDRESS] племінниці [PERSON] та [PERSON] нанесли йому тілесні ушкодження. Постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 10.11.2011 Ковельського МРВ УМВС України у Волинській області, слідчий встановив, що за скаргами [PERSON] щодо проживання у квартирі його племінниці [PERSON] вже проводилася перевірка, за результатами якої відмовлено у порушенні справи на підставі п. 2 ст. 6 КПК України (відсутність складу злочину). Постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 17.06.2012 Ковельського МВ УМВС, слідчий розглянув заяву [PERSON] про пошкодження замка вхідних дверей (збитки 270 грн). У порушенні справи за ст. 194 КК відмовлено через недостатність суми збитків, проте зазначено про наявність у діях невстановленої особи ознак дрібного хуліганства (ст. 173 КУпАП). Постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 25.06.2012 Ковельського МВ УМВС відмовлено у порушенні справи щодо [PERSON] за ст. 129 КК України (погроза вбивством) на підставі п. 2 ст. 6 КПК України. Постанова про закриття кримінального провадження від 19.10.2016 Ковельського ВП ГУНП закрито кримінальне провадження № 42016031110000051 (за ст. 162 КК). Слідчий дійшов висновку, що оскільки [PERSON] та [PERSON] є родичками власників і періодично навідуються до квартири з дозволу матері заявника, їхні дії не є незаконним вторгненням. Повідомлення про підозру від 19.11.2016 у кримінальному провадженні № 12016030110002147. [PERSON] повідомлено про підозру у заподіянні легких тілесних ушкоджень (ч. 1 ст. 125 КК України) [PERSON] під час конфлікту [INFO] . Листом від 08.07.2025 № 102664-2025 Ковельського РУП ГУНП повідомляється про результати перевірки викликів [PERSON] на лінію «102» у 2011, 2012 та 2016 роках щодо конфліктів із племінницями та швагром, а також зазначається, що копії матеріалів перевірок знищені через закінчення терміну зберігання. Листом Ковельського РУП ГУНП від 25.07.2025 № 112439-2025, повідомляється, що 13.05.2025 року від [PERSON] надходило повідомлення про те, що вона не може потрапити у квартиру через зміну замків братом. Поліція рекомендувала вирішувати питання у судовому порядку. Витягом з кримінального провадження № 42016031110000051 (дата внесення до ЄРДР 23.09.2016) підтверджується початок провадження за заявою [PERSON] за ч. 1 ст. 162 КК України. Фабула: 17.08.2016 [PERSON] та [PERSON] незаконно проникли до квартири заявника. Витягом з кримінального провадження № 42016031110000052 (дата внесення до ЄРДР 23.09.2016) підтверджується початок провадження за заявою [PERSON] за ч. 1 ст. 189 КК України (вимагання). Згідно з фабулою, 17.08.2016 [PERSON] вимагала вчинити дії щодо розпорядження спірною квартирою. На депозитний рахунок Ковельського міськрайонного суду Волинської області [PERSON] вніс 390000,00 грн відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №59 від 03.09.2025 та 11625,00 грн відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №102 від 04.09.2025, призначення платежів «За майнові спори, частка майна за позовом [PERSON] до [PERSON] по справі №159/4456/25» Дослідивши матеріали справи, аргументи та доводи учасників справи, суд дійшов висновку, що спір у справі за первісним позовом виник у сфері реалізації права користування квартирою, що перебуває у спільній частковій власності у позивача та відповідача, а за зустрічним позовом щодо припинення права власності позивача на цю квартиру. Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Цивільним кодексом України, 1 Протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 ЦК України). Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором (пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17, провадження № 12-89гс19). Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 68)). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункт 40)). Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України). У цій справі за первісним позовом заявлено вимогу про усунення перешкод у користуванні житловою квартирою [ADDRESS] . Водночас відповідач подав зустрічний позов, у якому просить суд припинити право власності позивача на частку у вказаній квартирі та визнати за ним право власності на всю квартиру. Відтак, заявлені сторонами позовні вимоги мають взаємовиключний характер. У разі задоволення зустрічного позову відпадуть підстави для задоволення первісного позову, оскільки буде втрачено його матеріально-правову основу право власності позивача частку у спірній квартирі. З огляду на викладене суд дійшов висновку про доцільність першочергового дослідження обґрунтованості вимог зустрічного позову та, залежно від прийнятого за його результатами рішення, подальшого вирішення позовних вимог, заявлених за первісним позовом. Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 316 ЦК України передбачено. що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з вимогами ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно з вимогами ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до ч. 3 ст. 253 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) виснувала, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суд у постанові від 09.09.2024 у справі № 671/1543/21. Як вище встановив суд житлова квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (1/4 частини) та [PERSON] (3/4 частини). Висновком будівельно-технічної експертизи (експерт [PERSON] ) від 04.08.2025 № 02/08, стверджується технічна неможливість поділу спірної квартири між двома співвласниками у частках 1/4 та 3/4. Крім того, багаторазові конфлікти між [PERSON] та [PERSON] щодо спірної квартири, взаємні звернення сторін до правоохоронних органів із заявами та скаргами, пов`язаними з питаннями користування житлом, а також наявність кримінальних проваджень свідчать про існування тривалих неприязних відносин між сторонами та фактичну неможливість їх спільного користування спірною квартирою. Той факт, що після набуття [PERSON] частки у спірній квартирі між нею та [PERSON] конфліктів не виникало, за наявності таких конфліктів у попередній період, не дає суду підстав для висновку про існування між співвласниками спірної квартири приязних або нейтральних відносин. Водночас про існування неприязних відносин між співвласниками свідчить також та обставина, що з моменту набуття права власності [PERSON] на квартиру, між нею та [PERSON] не відбулося навіть спілкування, і як зазначила позивачка у судовому засіданні з відповідачем вона вже не спілкується більше 10 років. Крім того, суд наголошує, що конструкція ст. 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3), наявність їх усіх не є обов`язковою. Враховуючи зазначені вище обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав передбачених п.2, 3 ч.1 ст.365 ЦК України для припинення права власності на частку [PERSON] у спірній квартирі. Вирішуючи чи буде дотримано вимог п.4 ч.1 ст.365 ЦК України (таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї) у разі задоволення зустрічного позову, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. У ч. 3 ст. 16 ЦК України зазначено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. У ч.2, 3, 4 ст.13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Також суд враховує, що відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У пункті 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності»як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Суд встановив, що [PERSON] зареєструвала своє місце проживання у спірній квартирі лише 09.05.2025, до цього часу з 03.07.2017 вона була зареєстрована за адресою [ADDRESS] де фактично зараз і проживає, а до цього була зареєстрована з 29.02.2008 за адресою [ADDRESS] . Інформаційними довідками Державного реєстру речових прав № 435260929 № 435258982 від 14.07.2025 стверджується, наявність у власності чоловіка [PERSON] - [PERSON] житлового будинку у [ADDRESS] та на [ADDRESS] . Дата реєстрації права власності у 11.10.2007 та 2017 році відповідно. Матеріали справи не містять жодних доказів того, що це один і той же об`єкт нерухомості. Свідоцтвом про укладення шлюбу від 13.10.1990 підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] є подружжям з 1990 року, ця обставина також не оспорюється сторонами судового провадження. Суд не погоджується із твердженнями представника [PERSON] , що рішення суду не може ґрунтуватись на презумпціях. Таке твердження, на переконання суду, не відповідає ні вимогам закону, у якому міститься заборона здійснення доказування на припущеннях, а не на презумпціях (ч.6 ст.81 ЦПК України), ні судовій практиці. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21) дійшла висновку, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічної за змістом позиції дотримується Верховний Суд і в інших постановах, зокрема від 04.08.2021 у справі № 553/2152/19, від 19.05.2021 у справі № 203/284/17, від 04.09.2024 у справі № 754/9261/19. Крім того, ч.3 ст.368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені вище норми ЦК України та СК України, а також висновки Верховного Суду, зобов`язують суд вважати майно набуте у шлюбі спільною власністю подружжя, допоки ця презумпція не буде спростована належними і допустимими доказами. Доказів того, що вказані житлові будинки є особистою власністю чоловіка первісного позивача у матеріалах справи відсутні. Крім того, суд звертає увагу, що право на користування і проживання у житловому приміщенні члена сім`ї власника житлового будинку (квартири) захищене ст.156 ЖК України. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що [PERSON] забезпечена іншим житлом, у зв`язку з чим, припинення її права власності на частку у спірній квартирі, яка є неподільною і спільне користування якою з [PERSON] є неможливим, не створить для первісного позивача надмірного тягаря та відповідатиме принципу пропорційності та поставленій легітимній меті - захисту права власності на житло сторони, яка володіє у три рази більшою часткою у цій квартирі, за умови виплати первісному позивачеві грошової компенсації. Згідно з абз.3 п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Відповідно до Висновку про вартість майна №093-Н/07/25 станом на 23.07.2025 вартість спірної квартири складає 1606500,00 грн, а вартість 1/4 частки цієї квартири складає 401625,00 грн. Зазначені вище кошти були внесені позивачами на депозитний рахунок Ковельського міськрайонного суду Волинської області двома платежами: 390000,00 грн відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №59 від 03.09.2025 та 11625,00 грн відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №102 від 04.09.2025. Відповідач за зустрічним позовом відзиву на позов не подавав, а також і не подавав іншого висновку, який би стверджував про іншу ринкову вартість спірної квартири, клопотань про призначення у справі експертизи для встановлення ринкової вартості спірної квартири позивач за первісним позовом також не подавала. Відповідно до ч.2 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.3 ст.12 ЦПК України). Твердження представника відповідача за зустрічним позовом, що визначена у висновку вартість квартири не є ринковою, не підтверджуються жодними доказами і є лише припущенням, на якому не може ґрунтуватись доказування (ч.6 ст.81 ЦПК України). У наданому [PERSON] висновку від 23.07.2025 визначено, що базою оцінки є ринкова вартість без ПДВ, а її метою визначення ринкової вартості об`єкта оцінки для визначення розміру судового збору при поданні позовної заяви до суду. Відповідно до ч.1 ст.176 ЦПК України, ціна позову, від якої визначається розмір судового збору, визначається у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна. Враховуючи ту обставину, що відповідачка за зустрічним позовом не спростовував розмір визначеної вартості частки, що їй належить, суд виходить саме з вказаного вище розміру вартості частки співвласника, визначеного у висновку №093-Н/07/25 про вартість майна від 23.07.2025. Такої ж позиції дотримується Верховний Суд, що зазначена у постанові від 17.01.2024 у справі №522/17831/20. Згідно з абз.2 ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. Відповідно до п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. Аналіз зазначених приписів Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» свідчить про те, що державний реєстратор одночасно зі здійсненням реєстрації припинення речового права проводить державну реєстрацію набуття відповідного права чи обтяження шляхом виконання судового рішення про одночасне визнання такого речового права або шляхом відновлення попереднього запису про речові права. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.09.2024 у справі №671/1543/21 дійшов висновку, що за умови доведення наявності підстав, передбачених частинами першою та другою статті 365 ЦК України, для припинення права на частку у спільному майні, право відповідача на таку частку підлягає припиненню. З метою уникнення ситуації правової невизначеності, недопущення спору при проведенні державної реєстрації права власності за позивачем судам доцільно задовольняти одночасно з вимогою про припинення права власності на частку у спільному майні й заявлену вимогу про визнання права власності на неї за співвласником, який попередньо вніс на депозитний рахунок вартість спірної частки. На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що у зв`язку з припиненням права власності на частку у спірній квартирі [PERSON] вимога [PERSON] про визнання за ним права власності на частку у квартирі, яка належала [PERSON] , є підставною. Підсумовуючи наведене, вивчивши матеріали справи, повно, всебічно, об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази безпосередньо досліджені в судовому засіданні, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а у сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, виходячи з мотивів наведених вище,

Outcome: approved