Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

ТОВ «СВЕА ФІНАНС» звернулось до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №1619477 від 09.07.2024 року в розмірі 58 410 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 09.07.2024р. між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та відповідачем був укладений Кредитний договір №1619477 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», на підставі якого відповідач отримав у кредит 13 200 грн. Відповідно до Додатку № 1 (Реєстру боржників) до Договору факторингу №01.02-01/25 від 20.01.2025р., укладеного між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС», до останнього перейшло право грошової вимоги за Кредитним договором №1619477 від 09.07.2024р. на загальну суму 58 410 грн., з яких: 13 200 грн. заборгованість по тілу кредиту; 38 610 грн. заборгованість по відсотках; 6 600 грн. пеня. Оскільки відповідач не виконав своїх грошових зобов`язань з повернення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з даним позовом. На підставі ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.10.2025р. матеріали даної цивільної справи направлено до Придніпровського районного суду м. Черкаси за підсудністю відповідно до ч. 1 ст. 27, ст. 31 ЦПК України. 05.11.2025р. суддею Придніпровського районного суду м. Черкаси Скляренко В.М. відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 30.12.2025р. від представника відповідача адвоката Заруби С.О., яка діє на підставі ордеру серії СА №1051644 від 26.12.2025р., до суду надійшов відзив проти позову, в якому вказується, що відповідач заперечує проти позову в повному обсязі та просить відмовити у його задоволенні. В обґрунтування заперечень сторона відповідача посилається на відсутність належних доказів про надання кредитних коштів первісним кредитором відповідачу. Позивач в судове засідання не з`явився та не повідомив про причини неявки. Натомість в позовній заяві викладено клопотання про проведення розгляду справи без участі представника позивача, внаслідок чого неявка відповідного представника не перешкоджає розгляду справи. Від представника відповідача також надійшло клопотання про розгляд справи без участі сторони відповідача з урахуванням заперечень, викладених у відзиві проти позову. Додатково суд бере до уваги, що стороною відповідача неодноразово надавались суду документи, які підтверджують ту обставину, що відповідач [PERSON] з 02.02.2023р. призваний на військову службу під час мобілізації і з того часу й дотепер проходить військову службу у складі Національної гвардії України, що підтверджується відповідними документами /а.с. 77, 87/. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Тлумачення положень процесуального законодавства, які регулюють питання зупинення провадження у справі, свідчить, що обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12.11.2025р. у справі №754/947/22 зазначила, що «норма пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, яка встановлює обов`язок суду зупинити провадження, є спеціальною захисною гарантією для військовослужбовців, які через виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (стаття 65 Конституції України) об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси. За таких умов розсуд суду є доволі обмеженим у тому, щоб не застосовувати таке обов`язкове зупинення провадження у судовій справі. Виняток для суду з наведеного правила складає ситуація, коли дотримання приписів статті 251 ЦПК України вступає у суперечність із загальними засадами цивільного процесуального законодавства, як-от верховенство права, елементом якого є право на доступ до суду, та, у другу чергу, диспозитивність цивільного процесу. Отже, під час застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суди мають забезпечити дотримання, зокрема, основних засад (принципів) цивільного судочинства». Принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства (статті 12, 13 ЦПК України) надають учасникам справи право вільно розпоряджатися своїми процесуальними правами. Водночас обов`язок суду зупинити провадження не повинен тлумачитися всупереч волі та інтересам військовослужбовця як учасника цивільного процесу. Тобто ключовим під час вирішення питання про зупинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України є саме воля військовослужбовця, як сторони чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. До основних засад цивільного судочинства віднесено верховенство права, пропорційність, розумність строків розгляду справи судом (ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. В даному випадку, суд бере до уваги, що інтереси відповідача у даному судовому проваджені представляє його представник (адвокат Заруба С.О.), а сам відповідач, відповідно до листа в/ч [NUMBER] НГУ від 15.12.2025р., має можливість брати участь в судовому засіданні, в тому числі в режимі відеоконференції. До того ж стороною відповідача не заявлялось клопотань про необхідність зупинення провадження у справі. В той же час суд бере до уваги, що дана справа за своєю сутністю є малозначною і стосується грошових зобов`язань відповідача, що виникли з кредитних правовідносин на підставі договору у письмовій формі, який був укладений між сторонами 09.07.2024р., тобто під час проходження відповідачем військової служби. Отже, враховуючи обставини даної справи (сутність спору, ступень впливу результату розгляду справи на права відповідача, процесуальна поведінка відповідача), суд доходить висновку, що зупинення провадження у справі в даному випадку суперечитиме завданню цивільного судочинства, оскільки не є вочевидь необхідним та виправданим заходом обмеження засад верховенства права та розумності строків розгляду справи. За таких обставин суд не вбачає підстав для зупинення провадження у справі і продовжує розгляд справи. 19.01.2026р. суд перейшов до стадії ухвалення рішення по справі. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 09.07.2024р. між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» (кредитор) та відповідачем (позичальник) було укладено договір про надання споживчого кредиту №1619477 (далі Договір №1619477), відповідно до якого відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 13 200 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, і зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за його користування /а.с. 8-13/. Договір кредиту укладений в електронній формі за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ», доступ до якої забезпечувався через веб-сайт товариства /www.selfiecredit.com.ua/. Підписання договору здійснювалось відповідачем електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором з використанням каналу мобільного зв`язку та після віддаленої ідентифікації відповідача у інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» при створенні ним Особистого кабінету. Умовами договору передбачено, що кредит надається строком на 350 днів, тобто до 24.06.2025р. За користування кредитом позичальник сплачує кредитору проценти за денною процентною ставкою 1,5% на добу (п.п. 1.5.1договору). Пунктом 1.4 кредитного договору передбачено, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з графіком платежів, який є невід`ємною частиною цього договору. Разом з підписанням Договір №1619477 відповідач був ознайомлений з паспортом споживчого кредиту та графіком платежів /а.с. 12, 14-15/. Згідно листа ТОВ «ПЕЙТЕК» за вих. №20250120-841 від 20.01.2025р. перерахування кредитних коштів в сумі 13 200 грн. від ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» здійснену на платіжну картку з маскою [NUMBER] , яка зазначена в якості платіжної картки позичальника у п. 2.1 Договору №1619477 /а.с. 31/. Сторони визнають ту обставину, що відповідач не здійснював повернення кредитних коштів та сплати інших платежів за користування кредитними коштами у строки, передбачені умовами Договору №1619477. Відповідно до розрахунку заборгованості за Договором №1619477, складеного ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ», станом на 20.01.2025р., за відповідачем обчислювалась заборгованість в загальному розмірі 58 410 грн., з яких: 13 200 грн. тіло кредиту; 38 610 грн. відсотки; 6 600 грн. пеня /а.с. 27-30/. Відповідно до Договору факторингу №01.02-01/25 від 20.01.2025 та Реєстру боржників до такого договору, укладеного між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» (клієнт) та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» (фактор), позивач набув та прийняв за плату належні ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників, що є додатком до Договору, в тому числі і право грошової вимоги до [PERSON] за Договором №1619477 від 09.07.2024р. на загальну суму 58 410 грн. /а.с. 32-45/. Оскільки до теперішнього часу відповідачем не виконане в добровільному порядку його грошове зобов`язання за Договором №1619477, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Закону України №1734-VIII від 15.11.2016р. «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон №1734). При цьому, згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). За матеріалами справи судом встановлено, що між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та відповідачем було укладено Договір №1619477 в електронній формі. Не заперечуючи в цілому факт укладання договору та його умови, відповідач заперечує факт видачі йому кредитних коштів. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13). Отже слід виснувати, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що укладанню Договору №1619477 передувала ідентифікація позичальника та верифікація його особи за допомогою системи Bank ID НБУ з подальшою авторизацією позичальника шляхом створення особистого кабінету в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ», доступ до якої забезпечений через веб-сайт https://selfiecredit.com.ua/. Підписання Договору №1619477 здійснено від імені відповідача за допомогою електронного підпису у формі одноразового ідентифікатора. При цьому, підписання паспорту споживчого кредиту здійснювалось позичальником 09.07.2024 о 03год 57хв 45сек, а тексту самого договору 09.07.2024 о 03год 58хв 09сек і здійснювалось різними одноразовими ідентифікаторами. У тексті Договору №1619477 наявні ідентифікаційні відомості про відповідача, які є інформацією з обмеженим доступом (РНОКПП; номер паспортного документа; адреса зареєстрованого місця проживання; абонентський номер мобільного зв`язку; адреса електронної пошти; номер банківської картки). Належність відповідачу відповідних каналів зв`язку не заперечувалась стороною відповідача і додатково підтверджується тим, що саме на відповідну адресу електронної пошти та номер мобільного зв`язку судом направлялись судові повістки-повідомлення, що були отримані відповідачем . Також судом встановлено, що ТОВ «ПЕЙТЕК», на виконання розпорядження ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» про здійснення переказу коштів, 09.07.2024 об 04год 00хв 11сек здійснило грошовий переказ на платіжну картку з маскою « [NUMBER] » на суму 13 200 грн., що підтверджується відповідним листом ТОВ «ПЕЙТЕК» /а.с. 31/. В цьому контексті, суд відхиляє доводи сторони відповідача щодо недопустимості такого доказу, оскільки відповідний документ за своїм змістом містить всі передбачені Законом України «Про платіжні послуги» відомості про здійснення платіжної операції. В той же час всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України стороною відповідача не спростовано факт надходження відповідних коштів на відповідну банківську картку, як і не надано жодних доказів щодо відсутності відповідної банківської картки у користуванні відповідача. В цьому контексті, варто звернути увагу, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України). Досліджуючи питання змісту принципу добросовісності, Верховний Суд у постанові від 08.05.2018р. у справі №910/1873/17 зазначив, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. За обставинами даної справи суд бере до уваги, що відповідач у своєму відзиві не заперечував факту укладання кредитного договору, але заперечив факт отримання кредитних коштів. Системний аналіз змісту доводів відповідача, викладених у його відзиві, свідчить, що такі доводи базуються лише на тлумаченні норм процесуального права щодо процесуальних обов`язків сторони позивача у такий спосіб, що саме позивач зобов`язаний доказувати абсолютно всі обставини спірних правовідносин, а відповідач займає виключно пасивну та заперечувальну позицію. В той же час, в даному випадку сукупний аналіз обставин спірних правовідносин та оцінка доказів, наданих суду та наявних в матеріалах справи, дозволяє дійти висновку про те, що між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та відповідачем було укладено Договір №1619477 в електронній формі на підставі якого відповідачем було отримано у кредит суму коштів в розмірі 13 200 грн. шляхом грошового переказу на відповідну банківську платіжну картку, які він зобов`язувався повернути в порядку та умовах, погоджених між сторонами, проте всупереч умов договору не виконав своїх зобов`язань перед кредитором. Також за обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що сторонами не заперечується та обставина, що відповідач не здійснював ніяких платежів на виконання своїх договірних кредитних зобов`язань. Отже цілком обґрунтованими є доводи позивача про порушення відповідачем свого зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідача, яке належить кредитору за Договором №1619477, обумовлено дійсністю договору факторингу №01.02-01/25 від 20.01.2025р., що був укладений між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС». Таким чином, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорі №1619477 і він користувався кредитними коштами. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачем допущене порушення його зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом у передбачені договором строки, внаслідок чого за ним обчислюється заборгованість. Враховуючи ту обставину, що в порушення умов Договору №1619477 відповідач фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку не повернув в порядку та у строки, передбачені договором, і після відступлення права грошової вимоги не здійснював жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки первісного кредитора, чим порушив права кредитора, то позовні вимоги про стягнення заборгованості за основним боргом (сума кредиту) в розмірі 13 200 грн. є обґрунтованими і правомірними. В той же час, в позовній заяві позивач також просив стягнути з відповідача проценти за користування кредитними коштами, що нараховані та обчислені за період з 09.07.2024р. по 20.01.2025р. (196 днів), та пеню в розмірі 6 600 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ», станом на 20.01.2025р. за відповідачем обчислювалась заборгованість за Договором №1619477 в сумі 58 410 грн., з яких 13 200 грн. тіло кредиту, 38 610 грн. проценти за користування кредитом, що нараховані за 196 днів користування кредитом за денною процентною ставкою 1,5%, 6 600 грн. штрафні санкції, що нараховані за прострочення здійснення чергових платежів в період з 07.08.2024р. по 08.09.2024р. /а.с. 27-30/. Зазначений розрахунок розміру заборгованості відповідає умовам кредитування, оскільки здійснений у відповідності до положень, передбачених п.п. 1.3, 1.5, 1.7, 3.1, 3.2, 3.5, 6.4 Договору №1619477. Разом з тим, під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] з 02.02.2023р. призваний на військову службу під час мобілізації і з того часу й дотепер проходить військову службу у складі Національної гвардії України, що підтверджується відповідними документами /а.с. 77, 87/. Загальновідомою є та обставина, що з 24.02.2022р. і по теперішній час на території України діє режим воєнного стану у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який введений Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-IX. Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Отже, слід виснувати, що з 24.02.2022р. і по теперішній час на території України діє особливий період в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Положеннями пункту 15 статті 14 Закону України №2011-ХІІ від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011), в редакції згідно із Законом України №3633-ІХ від 11.04.2024р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», що набула чинності з 18.05.2024р., передбачено, що «військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави». Аналіз вищенаведених норм законодавства свідчить, що позивач має право на застосування до нього пільг, передбачених п. 15 ст. 14 Закону №2011, як військовослужбовець, який був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, який бере участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 26.12.2018р. у справі № 522/12270/15-ц, від 26.08.2020р. у справі №813/402/17, від 12.05.2022р. у справі № 336/5128/18, від 18.01.2023р. у справі № 642/548/21. З огляду на зазначене, слід дійти висновку, що в даному випадку на підставі п. 15 ст. 14 Закону №2011 кредитор не має права нараховувати за Договором №1619477 проценти за користування кредитом в межах строку кредитування, а також штрафні санкції (неустойку), оскільки в цей проміжок часу відповідач проходив військову службу за призовом під час мобілізації. За таких обставин позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитом та штрафних санкцій не підлягають задоволенню. Отже, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Кредитному договорі і він користувався кредитними коштами. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачем допущене порушення його зобов`язання в частині повернення кредитних коштів, внаслідок чого за ним обчислюється заборгованість за тілом кредиту в розмірі 13 200 грн. Таким чином, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог на загальну суму 13 200 грн. При цьому при вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Виходячи з викладеного суд надав правову оцінку виключно визначальним позиціям сторін у даній справі, а не абсолютно усім доводам. При цьому, суд вважає, що це не впливає на обґрунтованість даного судового рішення, а також не свідчить про неповноту дослідження судом обставин справи та доводів сторін. Розподіл судових витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 2 422,40 грн. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В даному випадку позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 13 200 грн., що складає 22,6% від ціни позову, а відтак на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідача 547,46 грн. в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору (2 422,40 грн. / 100% * 22,6%). На підставі викладеного вище та

Outcome: partial