Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

До Дніпровського районного суду Дніпропетровської області року надійшла позовна заява [PERSON] до відповідача Донецької міської ради, третя особа: ПН ДМНО Дніпропетровської області Главічева Л.В., про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Відповідно заявлених вимог позивач, просить суд визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом на автомобіль HYUNDAY SONATA ,2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ,ідентифікаційний номер транспортного засобу: [NUMBER] , колір ФІОЛЕТОВИЙ, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] у м. Донецьку Донецької області помер [PERSON] , який є батьком позивача. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складалася з квартири за адресою [ADDRESS] та автомобіля HYUNDAY SONATA, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Позивач є єдиним спадкоємцем померлого [PERSON] . 13.03.2013 приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Дедіщевою Г.В. було заведено спадкову справу № 1/2013 та 07.06.2013 року було видане свідоцтво про право на спадщину, а саме на квартиру за адресою [ADDRESS] в цілому. Проте позивач відразу не отримав свідоцтво про право власності на автомобіль HYUNDAY SONATA, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . На початку 2014 року місто Донецьк було окуповано російськими військами, позивач виїхав на територію підконтрольну Україні та займався організацією власного побуту, пошуком роботи тощо. Весь цей час позивач фактично користувався автомобілем HYUNDAY SONATA, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , оскільки був зазначений в технічному паспорті як особа, яка має право ним керувати. Наприкінці 2024 року у позивача виникла потреба продати даний автомобіль. 21 березня 2025 року він звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Главічевої Лариси Володимирівниіз заявою про видачу свідоцтва на спадщину на вказаний вище автомобіль. 21.03.2025 року позивачеві було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії про що було винесено відповідну постанову. Причини відмови - спадкова справа після смерті [PERSON] завершена та вчинення нотаріальних дій неможливе. Таким чином позивач змушений звернутися до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом на вказаний вище автомобіль. Ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2025 року відкрито провадження в даній справі та призначено підготовче засідання по справі. Ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2025 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивач подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа, у судове засідання не з`явилася, повідомлялась належним чином про дату, час та місце слухання справи. Надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Інших заяв по суті справи від учасників справи не надходило. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані заяви та письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [INFO] у м. Донецьку Донецької області помер [PERSON] , 1938 року народження, який є батьком [PERSON] , [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складалася з квартири за адресою [ADDRESS] та автомобіля HYUNDAY SONATA ,2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Судом встановлено, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем померлого [PERSON] . У зв`язку з чим 13 березня 2013 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Дедіщевою Г.В. було заведено спадкову справу № 1/2013 та 07.06.2013 року видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину, а саме: на квартиру за адресою [ADDRESS] в цілому. Проте позивач відразу не отримав свідоцтво про право власності на автомобіль HYUNDAY SONATA, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . На початку 2014 року місто Донецьк було окуповано російськими військами, позивач виїхав на територію підконтрольну Україні та займався організацією власного побуту,пошуком роботи тощо. Весь цей час позивач фактично користувався автомобілем HYUNDAY SONATA ,2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , оскільки був зазначений в технічному паспорті як особа, яка має право ним керувати. Наприкінці 2024 року у позивача виникла потреба продати даний автомобіль. 21 березня 2025 року він звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Главічевої Лариси Володимирівниіз заявою про видачу свідоцтва на спадщину на вказаний вище автомобіль. 21.03.2025 року позивачеві було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії про що було винесено відповідну постанову. Причини відмови - спадкова справа після смерті [PERSON] завершена та вчинення нотаріальних дій неможливе. Таким чином позивач змушений звернутися до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом на вказаний вище автомобіль. За змістом ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як передбачено ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. В силу ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Постанова Верховного Суду від 11.11.2020 у справі № 521/10594/18 (провадження № 61-14661св20) зауважує, що згідно з ч. 1 ст. 1220 ЦК України, право власності на спадкове майно виникає у спадкоємця з моменту відкриття спадщини, а не з моменту видачі свідоцтва про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину підтверджує вже наявне право власності, яке виникло з моменту відкриття спадщини, а не створює це право (Постанова КЦС Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 727/1209/19). Згідно ч. ч. 1,2 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заяву про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Позивач, пропустив шестимісячний строк, але в судовому порядку причини визнано поважними і йому встановлено додатковий строк на прийняття спадщини. У постанові Верховного Суду від 14.02.2018 р. у справі № 202/4494/16-ц зазначено, що спадкоємець, якому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 р. у справі № 361/2674/16- ц підкреслено, що наявність дійсного заповіту та рішення суду про поновлення строку для прийняття спадщини є достатніми підставами для визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку. Аналогічна правова позиція викладена у постановах ВС від 15.04.2020 р. у справі № 369/11268/17 та від 17.06.2020 р. у справі № 161/6515/15-ц, де суди визнали право власності за юридичними особами, які були зазначені як спадкоємці у заповітах. Згідно з ч. 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частиною 1 статті 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутись до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як і іншими нормами цивільного законодавства, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину. Таким чином законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. Частиною 5 статті 1268 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з ч. 1 статті 16 ЦК України, ч. 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, порушених, невизнаних, оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено можливі способи захисту цивільних прав, серед яких може бути визнання права. Право власності на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За приписами пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, пункту 3.1. Листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року за наявності умов одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 26 січня 2021 кроку у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 22 лютого у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21.) неодноразового наголошувала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений п. 1 ч. 2 статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Зважаючи на наявність об`єктивних перешкод для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, оскільки за спадкодавцем за життя не оформлене та не зареєстроване право власності на спадкове нерухоме майно, суд вважає, що належним, ефективним та правомірним способом захисту невизнаних прав позивача буде саме визнання за нею права власності на спадкове майно судом. Аналогічна правова позиція щодо можливості визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку особою, яка фактично прийняла спадщину, проте отримала нотаріальну відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19. Відповідно до статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна місцезнаходження основної частини рухомого майна. Частиною 1 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно з пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Згідно положень ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то воно виникає з моменту проведення такої реєстрації. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268-1270 ЦК України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги можливі будь-які заперечення інших осіб, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. Враховуючи фактично встановлені в судовому засіданні обставини справи та розглядаючи справу на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, дотримуючись засад змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, враховуючи правові висновки щодо застосування відповідних норм права, суд вважає доведеним наявність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до Донецької міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Главічева Лариса Володимирівна, про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в межах заявлених і доведених вимог.

Outcome: approved