Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

АТ «Перший Український Міжнародний Банк» через систему «Електронний суд» звернулися до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач мотивує тим, що між ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та [PERSON] , було укладено кредитні договори, а саме: 05.09.2022 кредитний договір №1002104256301, за яким позичальнику видано кредит у сумі 32000 грн.; 14.11.2022 кредитний договір №200310252536, за яким позичальнику видано кредит у сумі 15000 грн. та 27.04.2023 кредитний договір №1011723547, за яким позичальнику видано кредит у сумі 11630,23 гривень. Позивач зазначає, що відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує. У зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість, яка станом на 17.08.2025 складає по кредитному договору № 1002104256301 від 05.09.2022 року у розмірі 53769.97 грн., з яких: 26946.96 грн. заборгованість за кредитом; 7.55 грн. заборгованість за процентами; 26815.46 грн. заборгованість за комісією; по кредитному договору від 14.11.2022 № 200310252536 у розмірі 28931.72 грн., з яких: 14893.47 грн. заборгованість за кредитом; 14026.29 грн. заборгованість за процентами; 11.96 грн. заборгованість за комісією; по кредитному договору від 27.04.2023 № 1011723547 у розмірі 15777.89 грн., з яких: 10983.4 грн. - заборгованість за кредитом; 1.32 грн. заборгованість за процентами; 4793.17 грн. заборгованість за комісією, яку позивач разом із судовими витратами просить стягнути з відповідача. Ухвалою від 18.12.2026 року було відкрито спрощене позовне провадження у даній справі та прийнято рішення про розгляд справи з повідомленням сторін. 13.01.2026 року від представниці відповідача, адвоката Тальчук П.І., надійшов відзив на позов, в якому остання просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що між ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та [PERSON] , дійсно було укладено кредитні договори, а саме 05.09.2022 кредитний договір №1002104256301; 14.11.2022 кредитний договір № 200310252536 та 27.04.2023 кредитний договір №1011723547. Проте, представниця відповідача зазначає, що позивачем до матеріалів справи долучено копію вимоги направленої відповідачу про усунення порушення кредитних зобов`язань, яка була повернута на адресу позивача за закінченням терміну зберігання. Як вбачається, з умов кредитних договорів №1002104256301 від 05.09.2022, №1011723547 від 27.04.2023, №200310252536 від 14.11.2022, кредити видано на споживчі потреби. Однак, у порушення вимог ч. 4 ст. 16 ЗУ «Про споживче кредитування» позивач не застосував обов`язкового досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договорами про надання споживчих кредитів. У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту». Враховуючи, що частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, містила положення про застосування обов`язкового досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а після 10 червня 2017 року на ці правовідносини почала поширюватися частина четверта статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд вважає, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19), є релевантною для даних правовідносин та може бути застосована в частині наслідків для кредитора у разі невиконання передбаченого законодавством досудового врегулювання спору. Отже, з врахуванням наведеного, матеріали справи не містять доказів отримання досудової вимоги Відповідачем та її невиконання, у зв`язку з чим для позичальника настав би обов`язок з дострокового повернення усієї суми кредиту. Верховний Суд наголошував на тому, що у справах про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором саме позивач повинен довести у судах першої та апеляційної інстанцій, що відповідно до умов укладеного кредитного договору строк виконання такого зобов`язання є таким, що настав, а тому позичальник продовжує користуватися цими грошовими коштами неправомірно. У разі дострокового стягнення суми кредиту саме позивач має довести, що такий обов`язок виник, оскільки виключно з ініціативи кредитора та у порядку, визначеному умовами кредитного договору, в односторонньому порядку відбулася зміна умов такого договору, зокрема щодо строку виконання цивільного зобов`язання. В оцінці цього визначальними є умови кредитного договору. Такий договір є джерелом правового регулювання цивільних відносин між сторонами, який визначає обов`язкові для обох сторін правила поведінки, відмінні від їх законодавчого регулювання. Визначальним для висновку про те, що настав строк для дострокового стягнення заборгованості - є одержання вимоги банку позичальником про таке дострокове погашення заборгованості та її невиконання протягом 30 днів. Вручення такого повідомлення позичальнику є саме тією обставиною, яка обов`язково входить у предмет доказування у такій категорії спорів та за сформованими позивачем підставами пред`явленого позову. При цьому, в матеріалах цивільної справи відсутні докази отримання відповідачем вищезазначеної вимоги. Надана до суду довідка про неможливість вручення поштового відправлення адресату з причини: «повернене за закінченням терміном зберігання», не може вважатись доказом повідомлення споживача про затримку споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів в порядку визначеному ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування». Направлення вимоги не є безумовним доказом повідомлення , якщо не доведено факт вручення або відмови від отримання. Таким чином, вказані доводи є обґрунтованими, оскільки [PERSON] не отримав вимоги банку про дострокове повернення кредиту, а тому банк не набув відповідного права на погашення всієї кредитної заборгованості достроково. Також, представниця відповідача зазначає, що відповідач [PERSON] є діючим військовослужбовцем, що є підставою для застосування пільг, передбачених чинним законодавством. Положеннями п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний просить і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що Військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля. Позивач необґрунтовано та безпідставно стверджує у правомірності та на законних підставах нарахуванні відповідачу відсотків, усупереч положенням п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідач при подані відзиву на позовну заяву,

Outcome: partial