Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

09.06.2025 представник ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» Новгородова Т.М. звернулася до суду з позовною заявою, якою просила стягнути з [PERSON] , як власниці квартири [ADDRESS] , заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 01.03.2022 по 01.04.2025 в сумі 8820,90 грн., та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028 грн. В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що в опалювальних сезонах 2021-2025 років ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» здійснювало постачання теплової енергії до кв. [ADDRESS] , що підтверджується нарядами на підключення будинку до теплових мереж на початку опалювального сезону. Відповідач, як власник нерухомого майна, не виконала своїх зобов`язань щодо оплати спожитої теплової енергії, що завдало позивачу матеріальну шкоду та стало підставою для звернення до суду з позовом. Ухвалою від 13.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощенного позовного провадження. Заочним рішенням від 26.08.2025 позов ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» задоволено у повному обсязі. 24.09.2025 відповідач [PERSON] подала до суду заяву про перегляд заочного рішення. Ухвалою від 25.09.2025 заяву відповідача [PERSON] про скасування заочного рішення було залишено без руху. 01.10.2025 відповідачем, в порядку ст.185 ЦПК УКраїни було подано заяву про усунення недоліків заяви про перегляд заочного рішення. Ухвалою від 14.10.2025 заочне рішення від 26.08.2025 було скасовано, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. 13.10.2025 представник позивача Якименко Т.М. подала до суду заяву про зменшення позовних вимог на суму 3816,30 грн. у зв`язку з тим що відповідачем було частково сплачено заборгованість за спожиті послуги теплопостачання за період з 01.03.2022 по 01.04.2025. 12.11.2025 представник позивача надала до суду заяву, за якою, уточнивши період, просила стягнути з [PERSON] заборгованість за спожиті послуги теплопостачання у розмірі 6434 грн., за період з 01.03.2022 по 01.11.2025. 09.01.2026 представник позивача надала до суду заяву, за якою, уточнивши період, просила стягнути з [PERSON] заборгованість за спожиті послуги теплопостачання у розмірі 6598,32 грн., за період з 01.03.2022 по 01.01.2026. 12.01.2026 відповідач [PERSON] подала до суду письмові пояснення, за змістом яких, просила врахувати всі здійснені нею платежі в рахунок погашення заборгованості в заявлений позивачем період. Наголосила на тому, що декілька раз зверталася до відповідача з заявою про укладення договору реструктаризації боргу, однак їй у цьому було відмовлено. Також просила врахувати, що Миколаївська міська територіальна громада по теперішній час є територією можливих бойових дій, а отже враховуючи дію воєнного стану, громадяни не мають можливості своєчасно сплачувати комунальні послуги, та і загалом мають обмежений доступ до таких послуг. Враховуючи її скрутне матеріальне становище (отримання мінімальної заробітної плати), просила не стягувати з неї судовий збір, прийнявши рішення про його повернення позивачу з Державного бюджету. У судовому засіданні представник позивача Якименко Т.М. позовні вимоги викладені у заяві від 09.01.2026 підтримала, просила стягнути з відповідача заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 01.03.2022 по 01.01.2026, за вирахуванням сплати відповідачем 25.01.2026, 685 грн. Заяви про зменшення позовних вимог в порядку ст.ст.43, 182 ЦПК України не подала. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнала боргові зобов`язання перед позивачем в сумі 6363,90 грн., не погодившись з нарахуванням 234,94 грн. у травні 2024 року. Окрім того, зазначила, що представником позивача не обгрунтовано визначення абонентської плати за надання послуг з теплопостачання у розмірах вказаних у розрахунку позовних вимог. Подала заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивача та просила відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості, що виникла за період понад три роки. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши документи та матеріали, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, приходить до наступних висновків Судом встановлено, що ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» надає послуги з теплопостачання за адресою: [ADDRESS] . Квартира [ADDRESS] у вказаному будинку належить на праві особистої приватної власності [PERSON] , (договір дарування від 30.05.2002, свідоцтво про одруження [NUMBER] від 28.02.2003), а отже відповідач є споживачем послуг з теплопостачання, які надаються позивачем. За вказаною адресою у ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Позивач здійснював постачання теплової енергії до вищевказаної квартири в опалювальних сезонах 2021-2025 роки, що підтверджується копіями нарядів на підключення будинку до теплових мереж на початку опалювального сезону. Фактичним доказом постачання теплової енергії на об`єкт споживача є наряд на підключення будинку до теплових мереж на початку опалювального сезону, який видається виконавцями послуг, як зазначено в рішенні виконавчого комітету ММР. Нарахування відповідачу сум оплати за спожиту теплову енергію здійснювалось за встановленими Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, тарифами Відповідач факт постачання та як наслідок отримання теплової енергії в приміщенні за адресою: [ADDRESS] не спростовувала. Згідно з розрахунком, наданим позивачем, внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань зі своєчасної та повної сплати спожитої теплової енергії за період з 01.03.2022 по 01.01.2026, утворилася заборгованість в розмірі 6598,32 грн. Визначена до сплати у травні 2024 року сума у розмірі 234,94 грн., з нарахуванням якої не погодилася [PERSON] , була визначена до сплати за результатами перерахунку показників комерційного вузла обліку встановленого у будинку [ADDRESS] . На підтвердження цього, представником позивача було надано Акт від 21.05.2024 та відомість про споживання теплової енергії за лютий 2024 року. Щодо незгоди відповідачки з розміром плати за абонентське обслуговування, взятої при розрахунку вартості спожитих послуг з постачання теплової енергії, суд зазначає, що він затверджується Наказом голови правління ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль», копії яких були надані представником позивача. Так згідно наказу №473 від 22.09.2021 розмір плати за абонентське обслуговування для послуги з постачання теплової енергії, що надається споживачам багатоквартирних будинків за індивідуальними договорами, для абонентів з наявним вузлом комерційного обліку з 01.10.2021, становив 32,57 грн. Згідно наказу №340 від 18.10.2024 розмір плати за абонентське обслуговування для послуги з постачання теплової енергії, що надається споживачам багатоквартирних будинків за індивідуальними договорами, для абонентів з наявним вузлом комерційного обліку з 01.11.2024, становив 42,85грн. Таким чином, посилання відповідача на невірний розрахунок розміру заборгованості, є безпідставними, оскільки спростовуються наявними у матеріалах справи доказами та встановленими судом фактичними обставинами. Крім того, доказів, які б спростовували розраховані позивачем суми заборгованості, відповідач суду не надала. Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати належне йому майно, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до пункту 5 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Згідно зі пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. За змістом п. 5 ч. 2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Статтею 162 Житлового кодексу Україниви зазначено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Згідно з положеннями ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» від 02 червня 2005 року № 2633 IV, споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, що узгоджується з правовим висновоком ВСУ, викладеним у постанові від 20.04.2016 у справі № 6-2951цс 15, у постанові Великої Палати ВС від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15-ц, від 07.07.2020 № 712/8916/17, від 15.06.2021 № 910/6077/21). Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За змістом ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору і в установлений строк. Положеннями ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. З долученої до матеріалів справи відповідачем квитанції, вбачається, що [PERSON] 25.01.2026 року було здійснено часткову оплату заборгованості на суму 685 грн. Зазначена оплата не увійшла у розрахунок розміру заборгованості, долучений представником позивача до заяви від 09.01.26. З урахуванням вищезазначеного суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача належить стягнути заборгованість за теплову енергію у розмірі 5913,32 гривень (6598,32 гривень - 685 гривень). Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України, визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За положеннями частини першої статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Згідно статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як встановлено з матеріалів справи, ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» звернулося до суду з позовом 09.06.2025. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 відмінено з 24-00 год. 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Отже, позовна давність до вимог про стягнення заборгованості, що існували в межах трирічного строку до дня набрання чинності згаданим Законом № 540-1X - 02.04.2020, тобто зі строком виконання з 02.04.2017, вважається такою, що не спливла. Відповідно до п. 19 перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом був зупинений на строк дії такого стану. Перебіг строків позовної давності було відновлено, а саме виключено пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, відповідно до Закону України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» № 4434-ІХ від 14.05.2025. Закон набрав чинності 04.09.2025, а отже саме з цієї дати перебіг позовної давності поновлено. З огляду на викладене доводи відповідача про сплив строку позовної давності є безпідставними та заборгованість відповідача згідно наданого позивачем розрахунку (за відрахуванням сплачених 25.01.2026 685 грн.) має вираховуватися за період з 01.03.2022 по 01.01.2026, та складає - 5913,32 грн. Виходячи з вищенаведеного, з урахуванням наданих позивачем доказів та наявності несплаченої заборгованості за спожиту теплову енергію, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Щодо посилання відповідача на неможливість своєчасної оплати комунальних послуг у зв`язку з тим що територія Миколаївської міської територіальної громади відноситься до території можливих бойових дій, суд зазначає що на час дії в Україні воєнного стану споживачі не звільняються від сплати витрат за житлово-комунальні послуги. Обставини, які б свідчили про існування підстав визначених Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» від 05.03.2022 р. № 206, для звільнення [PERSON] від сплати вартості спожитої теплової енергії, відсутні. Посилання відповідача на той факт, що представником позивача їй відмовлено в укладанні договору реструктаризації заборгованості, що може свідчити про їх недобросовісну поведінку, не є підставою для відмови у задоволені позову, оскільки це б суперечил положенням ст.ст.6, 627 ЦК Ураїни, якими закріплено принцип свободи договору та загальним засадам цивільного судочинства. При розподілі судових витрат суд виходить з наступних міркувань. Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 2 ст. 164 ЦПК України, у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувану не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви При пред`явленні позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3028 грн. (2725 грн. згідно платіжної інструкції №2742 від 24.04.2025 року та 302,80 грн. сума сплаченого судового збору по справі 487/1650/25). Таким чином, враховуючи часткове задоволення позову, з відповідача підлягає стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог судовий збір у розмірі 2713,65 грн. (5913,32/ 6598,32 х 3028 грн. = 2713,65 грн.). Доказів які б свідчили про право на звільнення від сплати судового збору з урахуванням приписів ст.5 Закону України « Про судовий збір», відповідачем суду не надано. Незадовільний майновий стан, про який [PERSON] заявляла в судовому засіданні, не є підставою для звільнення її від сплати судового збору та його повернення позивачу з Державного бюджету.

Outcome: partial