Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» (далі-позивач) звернулося до суду з позовомдо [PERSON] (далі-відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог позивачем вказано, що 05 лютого 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено договір № 4360683 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. На умовах, встановлених договором, ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. За взаємною згодою, сторони погодили наступні умови договору та відповідно до п. 1.2. тип кредиту - кредит, сума кредиту складає 2000,00 грн; згідно п. 1.3 договору строк кредиту 360 днів; періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. Відповідно до зазначених вище умов договору, ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед відповідачем виконало та надало йому кредит, шляхом зарахування коштів на платіжну картку. Позичальнику були надіслані кошти у розмірі 2 000,00 грн. платіжною системою «Пейтек» на картку. 23.09.2024 ТОВ «Лінеура Україна» на підставі договору факторингу № 23/09/2024 за плату відступило, а ТОВ «Українські фінансові операції» набуло право грошової вимоги до відповідача, оскільки останнім боргові зобов`язання перед первісним кредитором не виконувалися. З огляду на викладене, позивач просив стянути на користь товариства заборгованість загальною сумою 20 000,00 грн., яка складається з суми заборгованості за основним боргом у розмірі 2 000,00 грн., суми заборгованості по відсоткам, нарахованими первісним кредитором в розмірі 11600,00 грн., заборгованість за відсотками ТОВ «Українські фінансові операції» 6400,00 грн., а також судові витрати. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі Ухвалою Лохвицького районного суду від 11 грудня 2025 року було відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Крім того, ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача та витребувано у АТ КБ «Приватбанк» інформацію про рух коштів за картковим рахунком відповідача. У судове засідання сторони в справі не викликалися, однак повідомлялися про розгляд вказаної судової справи судом. 01 січня 2026 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Кур`ян В.В., через систему «Електронний суд», подано відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити ТОВ «Українські фінансові операції» у задоволенні позовних вимог у частині стягнення відсотків від тіла кредиту 2000 (дві тисячі) грн..00 коп. розрахованих за відсотковою ставкою - 2,5%, а саме: суми заборгованості за процентами нарахованими первісним кредитором 11600,00 грн. суми заборгованості за процентами нарахованими ТОВ «Українські фінансові операції» 6400 грн. Також, просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у частині, що викладено у п. 4 прохальної частини позовної заяви, щодо здійснення примусового виконання рішення суду, нарахування інфляційних втрат і 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України. Крім того, просить стягнути з позивача на користь [PERSON] витрати на правничу допомогу у розмірі 17 420,00 грн. 05 січня 2026 року представником позивача, через систему «Електронний суд», подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якому представник просить задовольнити повністю позовні вимоги ТОВ «Українські фінансові операції», в тому числі витрати позивача на професійну правничу допомогу, а також просить зменшити розмір судових витрат відповідача до 2 000,00 грн. 12.01.2026 представником відповідача [PERSON] , адвокатом Кур`ян В.В., через систему «Електронний суд», подано заперечення (на відповідь на відзив), яким просить відмовити позивачу у нарахуванні відсотків за відсотковою ставкою 2,5 %. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами, встановленими ст. 89 ЦПК України, приходить до наступного. Фактичні обставини, встановлені судом. Як встановлено судом, 05 лютого 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено договір № 4360683 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (а. с. 22-24). На умовах, встановлених договором, ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язалося надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Вказаний договір підписаний електронним підписом відповідача. За взаємною згодою, сторони погодили наступні умови договору та відповідно до п. 1.2. тип кредиту - кредит, сума кредиту складає 2000,00 грн; згідно п. 1.3 договору строк кредиту 360 днів; періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. Додатком №1 визначено вартість кредиту, графік погашення заборгованості. Умови кредитування також відображені у паспорті споживчого кредиту (а. с. 24 зворотня сторона). Відповідно до зазначених вище умов договору, ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед відповідачем виконало та надало йому кредит, шляхом зарахування коштів на платіжну картку. За інформаційним повідомленням, відповідач, як споживач фінансових послуг ТОВ «Лінеура Україна», дав згоду товариству на передачу особам, зазначеним в цьому інформаційному повідомленні, інформації про укладення договору про споживчий кредит, його умови, стан виконання, наявність та розмір простроченої заборгованості (розмір кредиту, процентів за користування кредитом, розмір комісії та інших платежів, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту), розмір неустойки та інших платежів, що стягуються в разі невиконання зобов`язання за договором про споживчий кредит або відповідно до законодавства України. Вказане повідомлення підписане електронним підписом споживача. 23 вересня 2024 ТОВ «Лінеура Україна» на підставі договору факторингу № 23/09/2024 за плату відступило, а ТОВ «Українські фінансові операції» набуло право грошової вимоги до відповідача (а.с. 58). Оскільки відповідачем боргові зобов`язання перед первісним кредитором не виконувалися, у [PERSON] мається заборгованість за кредитним договором, що підтверджується витягом з реєстру боржників (а. с. 59). За даними поденного розрахунку заборгованості, сформованого первісним кредитором, вбачається, що у період з дати укладання договору, а саме: з 05.02.2024 по 23.09.2024 (дата укладання договору факторингу), у відповідача перед первісним кредитором утворилась заборгованість за нарахованими процентами за користування грошовими коштами у межах погодженого строку дії договору у розмірі 11600,00 грн. Враховуючи норми чинного законодавства України, а також те, що за договором факторингу №23/09/2024 від 23.09.2024 до позивача перейшло право грошової вимоги заборгованості до відповідача, вимоги позивача щодо стягнення процентів за користування грошовими коштами до відповідача є доведеними та обґрунтованими, а отже заборгованість за нарахованими процентами за користування грошовими коштами підлягає стягненню у сумі 11600,00 грн. Відповідно до пункт 1.1. договору факторингу № 23/09/2024 від 23.09.2024, за цим договором фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Станом на дату укладання договору факторингу, строк дії договору № 4360683 від 05.02.2024 не закінчився. А тому, в межах строку дії договору, укладеного між первісним кредитором та відповідачем, ТОВ «Українські фінансові операції» з дати факторингу 23.09.2024 донараховано відсотки ТОВ «Українські фінансові операції» в розмірі 6400,00 грн. Таким чином, відповідач має заборгованість перед позивачем за договором №4360683 від 05.02.2024 загальною сумою 20 000,00 грн., яка складається з суми заборгованості за основним боргом у розмірі 2 000,00 грн., суми заборгованості по відсоткам, нарахованими первісним кредитором у розмірі 11600,00 грн., заборгованість за відсотками ТОВ «Українські фінансові операції» 6400,00 грн.(а.с. 38-40). У поданому представником відповідача відзиві, останній зазначає, що нарахування і заявлення позивачем до стягнення з відповідача відсотків за договором № 4360683 від 05.02.2024 за відсотковою ставкою 2,5% у розмірі 11 600,00 грн. за 232 дні, та за договором факторингу № 23/09/2024 від 23.09.2024 за відсотковою ставкою 2,5 у розмірі 6 400,00 грн. за 128 днів, є таким, що не відповідає нормам чинного законодавства. Тому, відповідач заперечує про стягнення з нього відсотків від тіла кредиту 2000 ,00 грн. розрахованих за відсотковою ставкою - 2,5%. Крім того, відповідач не визнає вимогу позивача щодо виконання рішення суду, а саме нарахування інфляційних втрат і 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів , що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно, сукупна сума всіх платежів що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит не може перевищувати 1 000,00 грн. (половини від одержаної суми 2000,00 грн.). Представник позивача, подавши на адресу суду відповідь на відзив, зазначив, що відповідачем не було подано до суду жодних розрахунків, які б спростовували правильність розрахунків заборгованості долучених до матеріалів справи позивачем. Встановлений сторонами розмір відповідальності не суперечить принципам справедливості, розумності та добросовісності, а є наслідком договірної свободи сторін, гарантованої ст. 627 Цивільного кодексу України, та спрямований на стимулювання належного виконання зобов`язань. Доводи відзиву спрямовані на уникнення відповідальності за невиконання зобов`язань за договором № 4360683 від 05.02.2024 про надання коштів на умовах споживчого кредиту та не спростовують підстави та докази в обгрунтування позовних вимог. Норми права, які застосував суд. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон). Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статей 627-628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі статтями 629, 638 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами і є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За статтею 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною першою статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Мотивована оцінка і висновки суду. У ході розгляду справи встановлено, що 05 лютого 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено договір № 4360683 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Договір укладено шляхом підписання електронним цифровим підписом. На виконання умов договору позикодавцем перераховано кошти на рахунок позичальника. Суд в даному випадку досліджував час підписання договору, час зарахування коштів та активний номер телефону, який відповідач використовував під час укладення кредитного договору. Усі ці докази підтверджують факт укладання договору № 4360683 та факт отримання відповідачем коштів. З витребуваної судом інформації АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що на ім`я відповідача в банку емітовано картку, на яку здійснено платіж, що свідчить про отримання відповідачем коштів та їх використання. 23.09.2024 ТОВ «Лінеура Україна» на підставі договору факторингу № 23/09/2024 за плату відступило, а ТОВ «Українські фінансові операції» набуло право грошової вимоги до відповідача. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи, те що відповідач по справі частково позовні вимоги визнав, та на підставі поданих доказів, які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, свідчать про те, що [PERSON] не виконав в повному обсязі передбачених кредитним договором обов`язків по поверненню одержаних в якості кредиту грошових коштів, що у свою чергу відповідно до закону та умов договорів порушило права нового кредитора, яким є ТОВ «Українські фінансові операції», а тому на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу в розмірі 2000,00 грн. Однак, щодо розміру стягнення відсотків суд зазначає таке. В пункті 1.4.1. договору № 4360683 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 05.02.2024 укладеного між первісним та відповідачем, зазначено, що стандартна процента ставка становить 2,50% за кожен день користування кредитом та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього договору. Денна процентна ставка за цим договором при застосуванні стандартної процентної ставки дорівнює 2.5% та розрахована за формулою: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t ? 100% = (18 000,00/2 000,00)/360x100%, де ДПС денна процентна ставка; ЗВСК загальні витрати за кредитом; ЗРК загальний розмір кредиту; t строк кредитування у днях (п.1.3). Згідно з паспортом споживчого кредиту, у розділі 4 під назвою «Інформація щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача» зазначено: стандартна процентна ставка, відсотки річних: 912,50% річних (або 2,50% в день), що суперечить нормам чинного законодавства України. Так, як кошти за договором № 4360683 від 05.02.2024 року надавались на умовах споживчого кредиту, то дані правовідносини регулюються Законом України «Про споживче кредитування». Так, відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» денна ставка розраховується у процентах за формулою: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t ? 100%, де ДПС - денна процентна ставка; ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом; ЗРК - загальний розмір кредиту; t - строк кредитування у днях. Пункт 1.4.1. договору відповідає положенням закону. Однак, відсоткова ставка за вказаним договором, суперечить визначеному у ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» положенню, згідно з яким максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Договір № 4360683 від 05.02.2024 року та договір факторингу № 23/09/2024 від 23.09.2024 року, укладені після доповнення ст. 8 «Про споживче кредитування», частиною п`ятою згідно із Законом № 3498-IX від 22.11.2023 , що набрав чинності 24.12.2023. До того ж, Національний Банк України надаючи роз`яснення щодо дотримання законодавства у сфері споживчого кредитування у листі від 19.02.2024 року зазначав, що за договорами про споживчий кредит, які укладатимуться зі споживачами після набрання чинності Законом № 3498-IX, в тому числі строк кредитування за якими триватиме після 21.08.2024, денна процента ставка повинна розраховуватися на дату укладення договору про споживчий кредит з урахуванням законодавчих обмежень, встановлених саме на дату укладання такого договору. Відтак, нарахування і заявлення позивачем до стягнення з відповідача відсотків за договором № 4360683 від 05.02.2024 за відсотковою ставкою 2,5% у розмірі 11 600 грн. 00 коп. за 232 дні та за договором факторингу № 23/09/2024 від 23.09.2024 за відсотковою ставкою 2,5 у розмірі 6 400 грн. 00 коп. за 128 днів - є таким, що не відповідає нормам чинного законодавства. Таким чином, з відповідача підлягають до стягнення за договором №4360683 від 05.02.2024 та за договором факторингу № 23/09/2024 від 23.09.2024, відсотки від тіла кредиту 2000,00 грн., розраховані за відсотковою ставкою згідно ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» - 1% у розмірі 4 640 грн. 00 коп. за 232 дні та 2 560 грн. 00 коп. за 128 днів. Щодо вимог позивача про застосування приписів ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України та зобов`язання органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до ст. 625 ЦПК України, суд зазначає наступне. За змістом ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Тобто, при ухваленні рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, суд може вирішити питання нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. Однак, це є правом суду, а не обов`язком, та має вирішуватись з урахуванням обставин конкретної справи. Так, відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року, а також п.18 Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Кредитні правовідносини між сторонами у даній справі виникли 05.02.2024, тобто у період дії в Україні воєнного стану, який діє і на даний час. Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22 звернула увагу на те, що можливість нарахування пені або відсотків до моменту виконання рішення суду нерозривно пов`язана із безпосереднім їх застосуванням у рішенні суду (розглядом та задоволенням таких вимог). Тобто, якщо суд в рішенні по суті спору не стягував пеню або ж відсотки, то не може бути зазначено й про нарахування відсотків або пені до моменту виконання цього рішення суду. Нарахування пені або відсотків у порядку частини десятої статті 238 ГПК України, частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України ґрунтується на підставі тих самих норм матеріального права, які є й підставою для задоволення позову про стягнення відсотків або пені за порушення виконання грошового зобов`язання. Тобто це ті самі відсотки чи пеня, але продовжені на наступний період часу, протягом якого зобов`язання не виконується. Зазначені правові норми не визначають якоїсь іншої особливої правової природи відсотків чи пені, які нараховуються до моменту виконання судового рішення. Тож правила наведених норм процесуального права можна застосовувати для продовження на майбутнє нарахування будь-яких відсотків (як за правомірне користування чужими грошовими коштами, так і за неправомірне користування ними) або пені, які розраховуються за методикою, що враховує фактор часу, що передбачені законодавством або договором і які суд вирішив стягнути з боржника на користь кредитора за невиконання певного зобов`язання. Відтак передбачені частиною другою статті 625 ЦК України 3 % річних охоплюються приписами частини десятої статті 238 ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України), якщо позивач заявив позовну вимогу про стягнення 3 % річних за порушення виконання грошового зобов`язання, а суд задовольнив цю вимогу. Отже, суд вважає, що вимоги позивача про здійснення нараховування органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення в порядку ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України інфляційних втрат та 3% річних, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили та стягнення отриманих сум інфляційних втрат і 3% річних, є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Таким чином, зважаючи на те, що відповідач порушив умови кредитного договору, у добровільному порядку ухиляється від сплати заборгованості за таким, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 2000,00 грн. та відсотками ( 1% ) у розмірі 4 640 грн. 00 коп. за 232 дні та 2 560 грн. 00 коп. за 128 днів, є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 9 200,00 грн., у вимозі про нарахування інфляційних втрат та 3% річних слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат. Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої, пункту першого частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі статті 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме у розмірі 1 114,30 грн. Згідно статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Так, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Стороною позивача ставиться вимога про стягнення на користь товариства 10000,00 грн. на правову допомогу. До того ж, представник відповідача в поданому відзиві просить стягнути з позивача на користь [PERSON] витрати на правничу допомогу у розмірі 17 420,00 грн. Із правової позиції Великої Палати Верховного Суду вбачаєтться, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), a також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були тaкi витрати понесені фактично, але й також, чи була їх сума обгрунтованою (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12- 171гс19). Європейський суд з прав людини (далі-ЄСПЛ) у своїх рішеннях від 12 жовтня 2006 p. y справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначив, що присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фaктичними і неминучими, a їхній розмір обгрунтованим. У рішенні ЕСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, якi мають розумний розмір. Суд, враховуючи вищезазначене, враховуючи складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг тa витрачений адвокатами час, виходячи з критерію розумності тa співрозмірності, вважає за можливе стягнути з вiдпoвiдaча на користь позивача 1 000 (одну тисячу) гривень 00 копійок витрат на пpaвничy допомогу, та на користь відповідача з позивача 1 000 (одну тисячу) гривень 00 копійок витрат на пpaвничy допомогу, вважаючи таку суму співмірною з огляду на розумну необхідність витpaт для цієї cпpaви.

Outcome: partial