Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

[PERSON] в особі представника адвоката Порхун О.П. звернулася до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить витлумачити заповіт [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , посвідчений 26 січня 2023 року о 9 год 00 хв [PERSON] , старостою Денихівського старостинського округу виконавчого комітету Тетіївської міської ради, зареєстровано в реєстрі за №1-11, наступним чином: належна [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №775769, земельна ділянка площею 2.7276 га, кадастровий номер: 3224684800:02:005:0012, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: Київська область, Білоцерківський район, Тетіївська міська рада за межами с. Ненадиха, заповідана ним: доньці - [PERSON] , [INFO] , 55/100 частки; онуці - [PERSON] , [INFO] , 45/100 частки. В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] померла рідна сестра [PERSON] - [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається із частки земельної ділянки площею 2,7276 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: 3224684800:02:005:0012, яка належала її діду [PERSON] , померлому [INFO] , спадкоємцем якого була його онука - [PERSON] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Відповідно до заповіту, посвідченого 26.01.2023 [PERSON] , старостою Денихівського старостинського округу, [PERSON] залишив таке розпорядження: частину приватизованої земельної ділянки площею 1,500 га (державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №775769), кадастровий номер: 3224684800:02:005:0012, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, заповів своїй доньці - [PERSON] , [INFO] , а частину приватизованої земельної ділянки (державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №775769), кадастровий номер: 3224684800:02:005:0012, площею 1,2276 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та все інше майно де б воно не було і з чого б воно не складалося заповів своїй онуці - [PERSON] , [INFO] . 05.09.2025 позивачка звернулася до державного нотаріуса Тетіївської районної державної нотаріальної контори Київської області щодо видачі їй свідоцтва про право на спадщину на вищевказану частину земельної ділянки. Оглянувши подані документи, нотаріус повідомила, що не може видати свідоцтво про право на спадщину у зв`язку з тим, що в заповіті не вказано розмір часток земельної ділянки, які спадкуються спадкоємцями, а спадкоємці не змогли дійти згоди щодо визначення часток. Відтак, державний нотаріус винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.09.2025 № 548/02-14. Водночас зазначено, що заповідана земельна ділянка за життя не була поділена в натурі її власником на дві окремі частини з визначенням площ та окремих кадастрових номерів, а в заповіті помилково вказано не частки земельної ділянки, а площі. Разом з тим, очевидно, що воля спадкодавця була заповісти спадкоємцям земельні ділянки саме в тому розмірі, як він визначив, тому позивачка вважає, що заповідана її сестрі частка земельної ділянки становить 45/100 (1.2276 г : 2,7275/100 = 45%), відповідно частка відповідачки [PERSON] становить - 55/100. За вказаних обставин, [PERSON] звернулася за захистом своїх порушених прав до суду. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 18.11.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 18.12.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - адвокат Порхун О.П. позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Неживок І.В. позовні вимоги визнали. Третя особа: [PERSON] не заперечувала проти позову. Представник третьої особи Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов такого висновку. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а. с. 22). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, що складається з частки земельної ділянки площею 2,7275 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: 3224684800:02:005:0012, яка належала її діду - [PERSON] , померлому [INFO] , спадкоємцем якого була його онука - [PERSON] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Згідно із заповітом, посвідченим 26.01.2023 [PERSON] , старостою Денихівського старостинського округу, зареєстровано в реєстрі за № 1-11, [PERSON] , [INFO] , залишив таке розпорядження: «частину приватизованої земельної ділянки площею 1,500 га (Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №775769), кадастровий номер 3224684800:02:005:0012, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, заповідаю: своїй донці - [PERSON] , [INFO] , - частину приватизованої земельної ділянки (Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №775769) кадастровий номер 3224684800:02:005:0012, площею 1,2276 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та все інше майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося заповідаю: своїй онуці - [PERSON] , [INFO] » (а. с. 17). Після смерті [PERSON] заведена спадкова справа № 32/2025. Постановою, винесеною 05.09.2025 за № 548/02-14, державний нотаріус Тетіївської державної нотаріальної контори Давидова С.М. відмовила [PERSON] у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки площею 2,7275 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: 3224684800:02:005:0012, після смерті сестри [PERSON] , яка померла [INFO] , вказуючи, що після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, що складається з частки земельної ділянки площею 2,7275 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: 3224684800:02:005:0012, яка належала її діду - [PERSON] , померлому [INFO] , спадкоємцем якого була його онука - [PERSON] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. [PERSON] заповідав частку земельної ділянки онуці [PERSON] , а частку цієї земельної ділянки дочці [PERSON] . Заповіт посвідчено 26.01.2023 року, старостою Денихівського старостинського округу виконавчого комітету Тетіївської міської ради, реєстр № 1-11. У заповіті не вказано розмір часток, який спадкується спадкоємцями, спадкоємці не прийшли до згоди про визначення часток (а. с. 19). Встановлені судом обставини підтверджуються копіями спадкової справи №32/2025, заведеної до майна померлої [PERSON] , та спадкової справи №56/2024, заведеної до майна померлого [PERSON] (а. с. 48-74, 75-105). Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 1 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Відповідно до ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. У статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні правочину, які втілюються в трьох рівнях. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦКУкраїни. Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 23.01.2018 у справі №474/454/18. Водночас у постанові Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17 зазначено, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Згідно із статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, згідно із заповітом, посвідченим 26.01.2023 [PERSON] , старостою Денихівського старостинського округу, зареєстровано в реєстрі за № 1-11, [PERSON] заповів свою земельну ділянку, кадастровий номер 3224684800:02:005:0012, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а саме частину площею 1,5000 га - дочці [PERSON] та частину площею 1,2276 га - онуці [PERSON] . Зазначений заповіт потребує тлумачення в частині визначення розміру часток зазначеної земельної ділянки. Водночас суд зазначає, що право власності на земельну ділянку виникає на підставі правопороджуючих фактів (правочинів, адміністративних актів тощо), а посвідчується таке право державними актами. Як наслідок, до спадщини входять не документи, що посвідчують право, зокрема державні акти про право власності на земельну ділянку, а права на саму земельну ділянку як об`єкт цивільних прав. Відсутність у заповіті прямого посилання на розмір часток земельної ділянки не відміняє дійсної волі заповідача щодо настання реальних наслідків вчиненого ним правочину, що в разі його смерті дочка [PERSON] та онука [PERSON] успадкують зазначену земельну ділянку. Відтак, є очевидним та не заперечувалося сторонами у ході судового розгляду справи, що за своїм змістом намір (волевиявлення) спадкодавця [PERSON] був спрямований на те, щоб залишити дочці [PERSON] та онуці [PERSON] у спадок земельну ділянку, на яку у заповідача на момент складання заповіту було право, посвідчене державним актом на право власності на земельну ділянку. За таких обставин суд вважає, що слід розтлумачити зміст заповіту, складеного заповідачем [PERSON] 26.01.2023 на користь дочки [PERSON] та онуки [PERSON] такимчином: належна [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №775769, земельна ділянка площею 2.7276 га, кадастровий номер: 3224684800:02:005:0012, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: Київська область, Білоцерківський район, Тетіївська міська рада за межами с. Ненадиха, заповідана ним: доньці - [PERSON] , [INFO] , 55/100 частки; онуці - [PERSON] , [INFO] , 45/100 частки. Отже, враховуючи наведені вище норми права, оцінюючи надані докази, встановивши фактичні обставини справи, беручи до уваги визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved