Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] в інтересах якої дії адвокат Хорольський Ігор Володимирович звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить стягнути на свою користь 17400,00 грн. у рахунок погашення боргу за розпискою, індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 1509,01 грн., три проценти річних від простроченої суми в розмірі 529,76 грн. та судовий збір в розмірі 1211,20 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивачкою особисто було передано в борг відповідачу кошти в сумі 3700,00 грн. та телефон Realme C51, середня вартість якого на теперішній час складає 5000,00 грн., відповідачем було надано особисту письмову розписку від 08 квітня 2023 року із заначенням умов їх повернення, а саме, що відповідач бере ці гроші та телефон в борг у позивачки та зобов`язується повернути до 25 квітня 2023 року, та у разі не повернення зобов`язується віддати в подвійному розмірі. Однак, після проходження строку, позивачка неодноразово зверталась до відповідача з проханням повернути кошти та телефон, проте він не реагує на звернення, тому просить суд стягнути вказані кошти в судовому порядку. Ухвалою судді Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 04 листопада 2025 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді Дунаєвецького районного суду Хмельницької областівід 24 листопада 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадженняз викликом сторін. Представник позички адвокат Хорольський І.В. в судовому засіданні підтримав позовну заяву в повному обсязі та просив задовольнити з підстав викладених у ній, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, а тому суд в порядку ст. 280 ЦПК України, вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення. Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує представник позивача. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, вважає що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до пункту 1 частини 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі№642/4200/17 (провадження № 61-6492св19), зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду справі № 501/1243/20 від 23 грудня 2021 року, у справі № 753/1349/20 від 26 квітня 2022 року та справі 753/14634//22 від 31 січня 2024 року Судом досліджено в судовому засіданні оригінал боргової розписки та встановлено, що відповідач [PERSON] , власноруч написав розписку, відповідно до якої вказав, що взяв гроші у [PERSON] 3700 грн. і телефон [NUMBER] , які зобов`язувався повернути до 25 квітня 2023 року. При невиконанні згідний повернути у подвійному розмірі, в чому розписався. Відомостей щодо погашення боргу та повернення телефону за розпискою матеріали справи не містять. Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 (провадження№ 61-6674св21), від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц (провадження № 61-96св21), від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц (провадження № 61-41785св18), від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц (провадження № 61-586св17). Таким чином, написавши розписку від 08 квітня 2023 року, відповідач підтвердив факт укладання договору позики, та зобов`язання повернути суму позики та речі - телефон, доказів зворотнього, суду не подано. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики. Такого висновку дотримується Верховний Суд у своїй усталеній практиці, зокрема, у постанові від від 07.08.2024 року по справі 369/15888/21 вказав, якщо договір позики укладено у письмовій формі, то факт передачі грошей може бути спростований у разі оспорення договору позики. Договір позики відповідач не оспорював, не визнавав його недійсним, тому діє принцип правомірності правочину. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (ч.1ст.530 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно положень ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Судом встановлено, що доказів того, що відповідач [PERSON] повернув [PERSON] вказаний борг матеріали справи не містять, а наявність у позивачки оригіналу вказаної боргової розписки свідчить про невиконання [PERSON] свого обов`язку щодо повернення суми боргу 3700 грн. та мобільного телефону [NUMBER] в повному обсязі. Середня вартість мобільного телефону Realme C51 на теперішній час складає 5000,00 грн., що підтверджується скрішотом (ek.ua.ua Realme C51-1). За таких обставин, вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь суми неповернутої позики 3700,00 грн. та мобільного телефону Realme C51 вартістю 5000,00 грн. у подвійному розмірі, тобто 17400,00 грн. згідно боргової розписки від 08 квітня 2023 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення з відповідача, індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 1509,01 грн. та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 529,76 грн. суд зазначає наступне. Так, відповідно до приписів ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з цим суд зазначає, що відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відповідно до правової позиції ВС, що міститься у постанові від 31.01.2024 року у справі № 183/7850/22, касаційний суд вже робив висновки щодо застосування пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Вимоги позивача про стягнення з відповідача згідно приписів ст.625 ЦК України індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 1509,01 грн. та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 529,76 грн. заявлені за період з 08 квітня 2023 року по 30 червня 2025 року тобто за період дії в країні воєнного стану. Отже в силу приписів п.18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та індексу інфляції задоволенню не піддягають. На підставі викладеного, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики від 08 квітня 2023 року у загальній сумі 17400,00 грн. В решті у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Судовий збір слід розподілити за правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з позовом [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп., що підтверджується копією платіжної інструкції від 13.11.2025 року, які просить стягнути із відповідача. Позов позивачки задоволено на 89,50%, а тому з відповідача на користь позивачки слід стягнути 1084 грн. 14 коп. судового збору (1 211 грн. 20 коп. х 89,50 %).

Outcome: partial