Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

ТОВ «Коллект Центр» (далі - позивач) звернулося до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за кредитними договорами. В обґрунтування позову зазначалося, що позивач на підставі договорів факторингу набув право вимоги до відповідача за трьома кредитними договорами, які останній уклав шляхом підписання електронним підписом. У зв`язку з тим, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, тобто не здійснив погашення існуючої заборгованості за вказаними договорами, позивач змушений звернутися до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості у загальному розмірі 300861,53 гривень, а також стягнення судових витрат. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 05 грудня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. В подальшому ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 30 грудня 2025 року постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання сторони у справі не з`явилися Представник позивача у позовній заяві просив провести судовий розгляд за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач про розгляд справи повідомлявся шляхом надсилання повістки про виклик за адресою зареєстрованого місця проживання, однак поштове відправлення повернулося без вручення, повідомленням на номер мобільного телефону, проте повідомлення не доставлено, а також на електронну адресу, про що свідчить відповідна довідка. За таких обставин відповідач викликався до суду через оголошення на вебсайті судової влади України, однак відзиву на позовну заяву не надіслав, жодних заяв чи клопотань до суду не подав. Виходячи з приписів ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та за відсутності представника позивача. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку із розглядом справи судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. 02 липня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та відповідачем укладено договір позики № 75885934 (а.с. 31) шляхом підписання його відповідачем електронним підписом (далі - договір позики). Відповідно до п. 1 договору позики за цим договором позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти на погоджений умовами договору строк, для задоволення власних потреб, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики. У п. 2.1.-2.3. договору позики визначено, що сума позики становить 15000,00 гривень, строк позики - 30 днів, дата надання позики - 02 липня 2021 року, дата повернення позики - 01 серпня 2021 року, денна процентна ставка - 0,7%, процентна ставка за понадстрокове користування позикою - 2,70%. 20 серпня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем укладено договір про споживчий кредит № 3694969 (а.с. 38-42) шляхом підписання його відповідачем електронним підписом (надалі - кредитний договір). Згідно з п. 1.1. кредитного договору кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п. 1.3. договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п. 1.2. договору (далі - кредит), а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п. 1.4. договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Зі змісту п.п. 1.2.-1.4. кредитного договору вбачається, що сума кредиту становить 20000,00 гривень; кредит надається строком на 15 днів з 20 серпня 2021 року; термін (дата) повернення кредиту і сплата комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом - 04 вересня 2021 року. Відповідно до п. 1.5.1. кредитного договору комісія за надання кредиту - 2200,00 гривень, яка нараховується за ставкою 11% від суми кредиту одноразово. Пунктом 1.5.2. кредитного договору передбачено, що проценти за користування кредитом становлять 3750,00 гривень, які нараховуються за ставкою 1,25% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. У п. 1.6. кредитного договору передбачено, що стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. 13 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем укладено договір про споживчий кредит № 101418013 (а.с. 19-25) шляхом підписання його відповідачем електронним підписом (надалі - кредитний договір). Згідно з п. 1.1. кредитного договору кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п. 1.3. договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п. 1.2. договору (далі - кредит), а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п. 1.4. договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Зі змісту п.п. 1.2.-1.4. кредитного договору вбачається, що сума кредиту становить 20000,00 гривень; кредит надається строком на 30 днів з 13 вересня 2021 року; термін (дата) повернення кредиту і сплата комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом - 13 жовтня 2021 року. Відповідно до п. 1.5.1. кредитного договору комісія за надання кредиту - 2000,00 гривень, яка нараховується за ставкою 10% від суми кредиту одноразово. Пунктом 1.5.2. кредитного договору передбачено, що проценти за користування кредитом становлять 7500,00 гривень, які нараховуються за ставкою 1,25% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. У п. 1.6. кредитного договору передбачено, що стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 3 цієї ж статті Кодексу передбачено, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У ч. 1 ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Таким чином судом встановлено, що вказані вище договори були укладені в електронній формі, тобто у письмову вигляді. Особливості вчинення правочинів в електронній формі визначені положеннями Закону України «Про електронну комерцію». Так, ст. 3 Закону містить визначення термінів, зокрема: - електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; - одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону). Згідно з ч. 6 цієї ж статті Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Зі змісту ч. 8 цієї ж статті Закону вбачається, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. У ч. 12 цієї ж статті Закону передбачено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Згідно зі ст. 12 Закону (у редакції, яка діяла на момент укладення договору позики і кредитних договорів) якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом встановлено, що договори підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Отже вказані правочини відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюються до договорів, укладених у письмовій формі, а укладення цих договорів у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20. За змістом ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, воно має виконуватись належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і обов`язки відповідно до договору. Як вбачається з матеріалів справи первісні кредитори взяті на себе за договорами зобов`язання виконали у повному обсязі, а саме надали позичальнику, тобто відповідачу, грошові кошти, а саме: - отримання грошових коштів за договором від 02 липня 2021 року № 75885934 від ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» підтверджується копією довідки ТОВ «ФК «Фінекспрес» від 05 листопада 2025 року № КД-000076778/ТНПП, згідно з яким 02 липня 2021 року здійснено переказ коштів у розмірі 15000,00 гривень на картку № [NUMBER] (а.с. 43); - отримання грошових коштів за договором від 20 серпня 2021 року № 3694969 від ТОВ «Мілоан» підтверджується копією квитанції від 20 серпня 2021 року, згідно з якою 20 серпня 2021 року здійснено переказ коштів у розмірі 20000,00 гривень на картку № [NUMBER] (а.с. 150); - отримання грошових коштів за договором від 13 вересня 2021 року № 101418013 від ТОВ «Мілоан» підтверджується копією квитанції від 13 вересня 2021 року, згідно з якою 13 вересня 2021 року здійснено переказ коштів у розмірі 20000,00 гривень на картку № [NUMBER] (а.с. 28). Натомість відповідач не виконав взяті на себе за договорами зобов`язання щодо повернення отриманих грошових коштів та сплати процентів, внаслідок чого утворилася заборгованість. 22 лютого 2022 року між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 22/02/2002 (а.с. 89-97), на підставі якого останнє набуло право вимоги до відповідача за договором від 02 липня 2021 року № 75885934, про що свідчать копії актів приймання-передавання реєстру боржників від 22 лютого 2022 року (а.с. 101, 102) та витягу з реєстру боржників (а.с. 103-105, 106). 28 грудня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 28-12/2021-72 (а.с. 59-63), на підставі якого останнє набуло право вимоги до відповідача за договором від 20 серпня 2021 року № 3694969, про що свідчать копії актів приймання-передавання реєстру боржників від 28 грудня 2021 року (а.с. 65, 66) та витягу з реєстру боржників від 28 грудня 2021 року (а.с. 67-69, 70). 29 грудня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 29-12/2021-45 (а.с. 72-81), на підставі якого останнє набуло право вимоги до відповідача за договором від 13 вересня 2021 року № 101418013, про що свідчать копії актів приймання-передавання реєстру боржників від 29 грудня 2021 року (а.с. 83, 84) та витягу з реєстру боржників від 29 грудня 2021 року (а.с. 85-87, 88). У свою чергу 10 січня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» та позивач уклали договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 (а.с. 107-117), згідно з яким позивач набув право вимоги до відповідача за вказаними вище договором позики і кредитними договорами, що підтверджується копіями актів приймання-передавання реєстру боржників від 10 січня 2023 року (а.с. 120, 121) та витягів з реєстру боржників 10 січня 2023 року (а.с. 127-131, 132, 133, 134). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Надаючи оцінку договорам факторингу, суд також звертає увагу на положення ст. 1078 ЦК України, згідно з якою предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Таким чином позивач від первісних кредиторів набув права вимоги до відповідача за вказаними вище договорами. Як вбачається з розрахунків заборгованості позивача, останній не здійснював жодних додаткових нарахувань (а.с. 55, 57, 58). Натомість такі нарахування були здійсненні ТОВ «Вердикт Капітал». Згідно з розрахунками заборгованості первісних кредиторів, долученими позивачем до матеріалів справи, заборгованість відповідача складається з такого: 1) за договором від 02 липня 2021 року № 75885934 за період з 02 липня 2021 року до 23 січня 2022 року включно заборгованість становила 47310,81 гривень, з яких: 15000,00 гривень - заборгованість за основною сумою боргу; 32310,81 гривень - заборгованість за відсотками (а.с. 47-50); 2) за договором від 20 серпня 2021 року № 3694969 за період з 20 серпня 2021 року до 01 грудня 2021 року заборгованість становила 62283,86 гривень, з яких: 15436,00 гривень - заборгованість за основною сумою боргу; 46847,86 гривень - заборгованість за відсотками (а.с. 151-152); 3) за договором від 13 вересня 2021 року № 101418013 за період з 13 вересня 2021 року до 12 грудня 2021 року заборгованість становила 89500,00 гривень, з яких: 20000,00 гривень - заборгованість за основною сумою боргу; 69500,00 гривень - заборгованість за відсотками (а.с. 29-30). ТОВ «Вердикт Капітал» здійснило такі додаткові нарахування: 1) за договором від 02 липня 2021 року № 75885934 за період з 22 по 23 лютого 2022 року включно 3% річних у розмірі 2,46 гривень (а.с. 54). 2) за договором від 20 серпня 2021 року № 3694969 за період з 28 грудня 2021 року до 23 лютого 2022 року відсотків за користування кредитом у розмірі 44764,40 гривень (а.с. 52); 3) за договором від 13 вересня 2021 року № 101418013 за період з 29 грудня 2021 року до 23 лютого 2022 року відсотків за користування кредитом у розмірі 57000,00 гривень (а.с. 53). Перевіривши вказані розрахунки заборгованості, суд не в повній мірі погоджується з розміром заявленої до стягнення суми заборгованості за процентами з огляду на таке. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Згідно з викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 правовим висновком після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц. Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Тому для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Отже позичальник має сплачувати кредитодавцю визначені у кредитному договорі проценти за користування кредитом, відповідно до умов укладеного кредитного договору протягом строку кредитування. Щодо розміру заборгованості за договором від 02 липня 2021 року № 75885934. Як зазначалося вище у п. 2.2. цього договору чітко визначено строк кредитування - 30 днів. Натомість у п. 6.5. Правил надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» вказано, що у разі неповернення/повернення не в повному розмірі/несвоєчасного повернення позики та процентів, позичальнику на таку неповернуту позику (або її частину) товариство має право нараховувати проценти у розмірі, передбаченому договором позики, за кожний день понадстрокового користування позикою (або її частиною), починаючи з першого дня такого понадстрокового користування та закінчуючи днем повернення позики (або її частини) та процентів, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів. Позичальник розуміє та погоджується з тим, що нарахування процентів на позику (або її частину) за понадстрокове користування позикою за договором позики не є штрафом, пенею чи будь-якою іншою штрафною санкцією в розумінні чинного законодавства, а застосовується виключно в якості процентної ставки на позику за понадстрокове користування. Пунктом 6.9. цих же Правил передбачено, що позичальник надає свою згоду, що у період з першого дня понадстрокового користування позикою (її частиною) і додати повного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором позики, на суму позики (її частину) нараховуються проценти у розмірі, встановленому договором позики. Сума нарахованих процентів за понадстрокове користування не позикою не може перевищувати розмірі суми, визначеної Законом України «Про споживче кредитування». Згідно з п. 7.1. цих же Правил позичальник має право подовжити строк користування позикою (далі - пролонгація). За подовження строку користування позикою, позичальник сплачує товариству проценти на умовах, обраних позичальником для здійснення певного виду пролонгації. Дослідивши розрахунок заборгованості первісного кредитора, суд дійшов висновку, що строк користування позикою з ініціативи позичальника був подовжений до 23 жовтня 2021 року включно. Разом з тим наведені умови договору позики і Правил в частині нарахування процентів за понадстрокове користування позикою є суперечливими, так як п. 2.2. цього договору чітко визначено, що строк позики становить 30 днів. За таких обставин, на думку суду, первісний кредитор міг нараховувати проценти за користування позикою за ставкою 0,7% за період з 02 липня 2021 року до 23 жовтня 2021 року включно (з урахуванням подовження строку користування позикою за ініціативою позичальника), що згідно з розрахунком заборгованості становить 11828,40 гривень. З розрахунку заборгованості первісного кредитора видно, що позичальником, тобто відповідачем, здійснювалися платежі на погашення заборгованості у загальному розмірі 8721,94 гривень. При цьому суд погоджується з розміром додатково нарахованої ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості за 3% річних у розмірі 2,46 гривень, оскільки вона нарахована на підставі ст. 625 ЦК України. Таким чином розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за договором від 02 липня 2021 року № 75885934, становить заборгованість за тілом кредиту у розмірі 15000,00 гривень, заборгованість за відсотками у розмірі 3106,46 гривень (11828,40 - 8721,94) і заборгованість за 3% річних у розмірі 2,46 гривень, а всього у розмірі 18108,92 гривень (15000,00 + 3106,46 + 2,46). Щодо розміру заборгованості за договором від 20 серпня 2021 року № 3694969. Як зазначалося вище у п. 1.3. цього договору чітко визначено строк кредитування - 15 днів. Натомість п. 2.3. кредитного договору передбачає пролонгацію строку кредитування на пільгових та стандартних умовах. Так, позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) товариством, що розміщені на вебсайті товариства miloan.ua за посиланням https://miloan.ua/s/documents і є невід`ємною частиною цього договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Можливі періоди продовження строку кредитування 3, 7 і 15 днів, максимальні ставки комісії за управління та обслуговування кредиту 3%, 5% і 10% відповідно. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за ставкою визначеною п. 1.5.2. договору (п. 2.3.1.1. кредитного договору). Крім того, позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строку кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п. 1.6. договору (п. 2.3.1.2. кредитного договору). Зі змісту розрахунку заборгованості видно, що позичальник, тобто відповідач, неодноразово здійснював пролонгацію строку кредитування на підставі п. 2.3.1.1. кредитного договору, сплачуючи відповідну комісію, на загальний термін до 09 жовтня 2021 року. При цьому з 10 жовтня 2021 року первісний кредитор почав нараховувати відповідачу проценти за користування кредитом на підставі п. 2.3.1.2. кредитного договору. Проте наведені у п. 2.3.1.2. умови кредитного договору щодо пролонгації строку кредитування без вчинення позичальником активних дій, спрямованих на таку пролонгацію, є суперечливими. За таких обставин, суд вважає, що первісний кредитор міг нараховувати проценти за користування кредитом за ставкою 1,25% за періоди: - з 21 серпня 2021 року до 04 вересня 2021 року включно, що згідно з розрахунком заборгованості первісного кредитора становить 3750,00 гривень; - з 10 вересня 2021 року до 15 вересня 2021 року включно після пролонгації позичальником, що згідно з розрахунком заборгованості первісного кредитора становить 1350,24 гривень; - з 16 вересня 2021 року до 30 вересня 2021 року включно після пролонгацій позичальником, що згідно з розрахунком заборгованості первісного кредитора становить 3143,27 гривень. Загальний розмір нарахованих процентів мав становити 8243,51 гривень. З вказаного розрахунку заборгованості видно, що протягом зазначених періодів позичальником, тобто відповідачем, здійснювалися платежі на погашення заборгованості за тілом кредиту у загальному розмірі 4564,00 гривень, процентами у загальному розмірі 10244,00 гривень, комісією за видачу кредиту у загальному розмірі 2200,00 гривень, та комісією за пролонгацію у загальному розмірі 3514,00 гривень. Таким чином, на думку суду, відповідач погасив заборгованість за процентами за користування кредитом перед первісним кредитором, а тому різниця, що становить 2000,49 гривень (10244,00 - 8243,51), має бути віднесена в рахунок погашення заборгованості за тілом кредитом. При цьому, на переконання суду, у ТОВ «Вердикт Капітал» взагалі були відсутні будь-які підстави для додатково нарахування процентів за користування кредитом на умовах кредитного договору. Отже розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за договором від 20 серпня 2021 року № 3694969, становить заборгованість за тілом кредиту у розмірі 15235,51 гривень (20000,00 - 4564,00 - 2000,49). Щодо розміру заборгованості за договором від 13 вересня 2021 року № 101418013. Як зазначалося вище у п. 1.3. цього договору чітко визначено строк кредитування - 30 днів. Натомість п. 2.3. кредитного договору передбачає пролонгацію строку кредитування на пільгових та стандартних умовах. Так, позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) товариством, що розміщені на вебсайті товариства miloan.ua за посиланням https://miloan.ua/s/documents і є невід`ємною частиною цього договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Можливі періоди продовження строку кредитування 3, 7 і 15 днів, максимальні ставки комісії за управління та обслуговування кредиту 3%, 5% і 10% відповідно. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за ставкою визначеною п. 1.5.2. договору (п. 2.3.1.1. кредитного договору). Крім того, позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строку кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п. 1.6. договору (п. 2.3.1.2. кредитного договору). Зі змісту розрахунку заборгованості видно, що позичальник, тобто відповідач, не здійснював пролонгацію строку кредитування та взагалі не погашав заборгованість. Проте наведені у п. 2.3.1.2. умови кредитного договору щодо пролонгації строку кредитування без вчинення позичальником активних дій, спрямованих на таку пролонгацію, є суперечливими. За таких обставин, суд вважає, що первісний кредитор міг нараховувати проценти за користування кредитом за ставкою 1,25% за період з 14 вересня 2021 року до 13 жовтня 2021 року включно, що згідно з розрахунком заборгованості первісного кредитора становить 7500,00 гривень. При цьому, на переконання суду, у ТОВ «Вердикт Капітал» взагалі були відсутні будь-які підстави для додатково нарахування процентів за користування кредитом на умовах кредитного договору. Отже розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за договором від 13 вересня 2021 року № 101418013, складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 20000,00 гривень, заборгованості за процентами у розмірі 7500,00 гривень, а всього у розмірі 27500,00 гривень (20000,00 + 7500,00). Слід зазначити, що згідно з розрахунком заборгованості первісного кредитора до розміру заборгованості зараховано також комісію за видачу кредиту у розмірі 2000,00 гривень. Однак, позивач у позовній заві вказану складову заборгованості до стягнення не заявляє, а тому суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Зі змісту ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України вбачається, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З огляду на те, що відповідач не у повному обсязі виконав свої зобов`язання за вказаними договорами щодо повернення коштів та сплати процентів за користування позикою і кредитами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення заборгованості за договором від 02 липня 2021 року № 75885934 у розмірі 18108,92 гривень, за договором від 20 серпня 2021 року № 3694969 у розмірі 15235,51 гривень, за договором від 13 вересня 2021 року № 101418013 у розмірі 27500,00 гривень, а всього 60844,43 гривень (18108,92 + 15235,51 + 27500,00), що становить 20% від заявлених позовних вимог (60844,43 х 100 / 300861,53), з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 722,07 гривень (3610,34 х 20 / 100). Пунктом 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. У ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 цієї ж статті Кодексу передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 цієї ж статті Кодексу розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5 і 6 ст. 137 ЦПК України). Відповідач жодних клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу не заявила. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, у додатковій постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 756/8257/15. Так, у позовній заяві завлено вимогу про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25000,00 гривень. На підтвердження наданої професійної правничої допомоги до позовної заяви додано копію договору від 01 липня 2024 року № 01-07/2024 про надання правової допомоги між позивачем та АО «Лігал Ассістанс» (а.с. 143-146), копію прайс-листа АО «Лігал Ассістанс» (а.с. 147), копію заявки від 01 жовтня 2025 року № 2207 на надання юридичної допомоги (а.с. 148), копію витягу з акту № 15 про надання юридичної допомоги від 31 жовтня 2025 року (а.с. 19). У постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, обґрунтовуючи правові підстави стягнення витрат на професійну правову допомогу, Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Суд звертає увагу, що ця цивільна справа є типовою та нескладною, а її розгляд проведено за правилами спрощеного позовного провадження. За таких обставин суд вважає перебільшеним та необґрунтованим обсяг часу, витраченого адвокатським об`єднанням на надання правничої правової допомоги, оскільки він не є пропорційним до предмета спору. Підсумовуючи зазначене, виходячи із критерію реальності адвокатських послуг, а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи обставини цієї справи, її складність та категорію, а також практику Верховного Суду щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в цілому, суд дійшов висновку про їх стягнення у розмірі 3000,00 гривень, що становитиме співмірні і розумні витрати позивача на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial