Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок адміністративного правопорушення. Позовні вимоги мотивовано тим, що [PERSON] носила фотографії 37-річного [PERSON] , сина позивача, по місцевому ринку та в інших місцях селища Ріпки та, демонструючи їх стороннім особам, заявляла, що син позивачки ухиляється від військової служби, зокрема, коментуючи, що він «насолоджується життям за кордоном, поки інші захищають Батьківщину». Ці твердження є завідомо неправдивими. Так, син потерпілої дійсно проживав в Польщі з листопада 2021 року, однак повернувся в Україну виконувати свій конституційний обов?язок по захисту Батьківщини та вже в лютому 2022 року був мобілізований до лав Збройних сил України. Наразі він проходить службу у складі [NUMBER] мобільного прикордонного загону та виконує бойові завдання. Попри це відповідачка цілеспрямовано дискредитує [PERSON] , формує у свідомості оточуючих викривлену та принизливу картину, чим ганьбить не тільки його ім?я, а й родину [PERSON] загалом. Під час згаданого інциденту відповідачка також перекинула товар потерпілої городину, яку [PERSON] продавала на ринку, що спричинило їй матеріальні збитки та публічне приниження. Потерпіла заробляє на життя шляхом торгівлі вирощеною власноруч продукцією і така дія, вчинена прилюдно, поставила її в принизливе становище, змусивши пережити глибоке відчуття сорому, образи, беззахисності. Постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області № 743/209/25 від 10.03.2025 [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі семи неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 119 гривень (сто дев?ятнадцять) гривень. Однак заподіяні страждання потерпілій цим не були компенсовані. Внаслідок публічного приниження, поширення наклепу щодо сина [PERSON] , який чесно захищає країну на фронті, вона зазнала глибоких душевних мук. Позивачка зазначає, що постійно стикається з недовірою та зневагою з боку односельчан, змушена виправдовуватись за поведінку, якої її син не вчиняв, зазнає принижувань, її зневажають як матір військовослужбовця, це викликає постійний стрес, відчуття безсилля та глибокої образи. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок адміністративного правопорушення. Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 27.05.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 19.06.2025. 17.06.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У поданому відзиві відповідач зазначає, що викладена інформація в позовній заяві не відповідає дійсності, тому що між позивачем та відповідачем існують неприязні відносини внаслідок того, що як у позивача так і відповідача є діти військовослужбовці. Так, у [PERSON] син військовослужбовець, який має військове звання «майор», а у [PERSON] два сини і обидва звичайні солдати. З приводу цього саме і почався даний конфлікт. Відповідач зазначає, що внаслідок свого стану здоров?я (катаракта, гематома головного мозку, інсульт) взагалі не користується соціальними мережами, а тому в неї ніколи не було сторінки в соціальній мережі «Фейсбук». 19.06.2025 справу знято з розгляду у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному. Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 22.07.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.09.2025. Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 09.09.2025 у справі оголошено перерву до 15.10.2025. 15.10.2025 справу знято з розгляду у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному. Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 21.11.2025, постановленою без оформлення окремим документом, розгляд справи відкладено до 26.01.2026. Відповідач у судове засідання не з`явилася. Повідомлялась про день, час та місце розгляду справи належним чином. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин Постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області №743/209/25 від 10.03.2025 [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі семи неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 119 гривень (сто дев?ятнадцять) гривень. В ході розгляду справи № 743/209/25 судом встановлено, що 07.02.2025 [PERSON] в [ADDRESS] , ображала грубими нецензурними словами та перекинула товар [PERSON] , чим порушила громадський порядок та спокій громадян. В судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що перебувала в будівлі пенсійного фонду, в цей час туди зайшла відповідач та почала демонструвати відвідувачам фото сина позивача на відпочинку та заявляти: "Ось так відпочивають офіцери, а наші діти так не відпочивають". При цьому супрводжувала це нецензурними образами відповідача та її сина. Точний день події вона не памятає, однак це було близько того дня, коли відповідач напала на ринку на позивача, за що її притягнули до адміністративної відповідальності. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що десь у лютому-березні 2025 року, точну дату не пам`ятає, вона зустріла відповідача у парку в селищі Ріпки. При зустрічі відповідач продемонструвала фото сина позивача на відпочинку, при цьому ображала позивача та її сина. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що торгує на базарі в селищі Ріпки поруч з позивачем. У день, коли на відповідача склали адміністративний протокол, вона вийшла з магазина "Аврора" та побачила, що відповідач розкидала товар позивача, кричала та ображала привселюдно позивача та її сина нецензурними словами, зазначала, що її син не служить, а вона збирає допомогу не військовим, а собі ремонтувати дах в будинку. Усі свідки при подальших зустрічах з позивачем помітили, що її психологічний стан змінився у зв`язку з діями відповідача. Позивач постійно плакала, була в пригніченому стані, відчувала сильний сором та смуток, шукала виправдання діям відповідача, не розуміючи за що на неї та її сина здійснюється наклеп. ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін Частина перша статті 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої, пункту дев`ятого та абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За змістом положень цих норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Суд зазначає, що у пункті 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 №6, судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанови суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як встановлено судом, постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області № 743/209/25 від 10.03.2025 [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Таким чином суд вважає, що між протиправними діями відповідача, виною відповідача у вчиненні адміністративного правопорушення та наслідками у виді заподіяння позивачу, як потерпілій у вказаному адміністративного правопорушенні, моральної шкоди є причинно-наслідковий зв`язок. Досліджуючи дії відповідача, окрім встановлених у вказаній постанові, судом на підставі показів свідків та наявних матеріалів справи встановлено, що відповідач здійснювала систематичні образи відповідача та її сина, розповсюджувала по селищу Ріпки серед населення неправдиву інформацію щодо того, що син позивача не проходить військову службу, дискредитувала збори позивача коштів для допомоги військовим, ображала нецензурними словами позивача та її сина. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз`яснень, вказаних в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав. Внаслідок адміністративного правопорушення, вчиненого відповідачем, позивач зазнала моральних страждань, почала страждати від тривожних розладів, безсоння, головного болю. Зазначене, на переконання суду, не може не відобразитись на обсязі душевних та психічних страждань, яких зазнала та продовжує зазнавати позивач. Отже, очевидним є те, що вчиненим відповідачем адміністративним правопорушенням, позивачу було завдано моральної шкоди. Суд враховує, що протиправні дії відповідача були вчинені публічно, у місці масового перебування людей, що істотно посилило негативний вплив таких дій на психоемоційний стан позивача та сприяло поширенню неправдивої інформації серед невизначеного кола осіб. Адміністративне стягнення, накладене на відповідача у вигляді штрафу, має каральний характер і не спрямоване на відшкодування немайнових втрат потерпілої, а тому саме по собі не може вважатися належною компенсацією завданої моральної шкоди. Щодо заяви представника відповідача про відсутність довідок з медичних установ, які б підтверджували завдання психологічної шкоди позивачу, суд хоче зауважити, що поширення дискредитуючої негативної інформації щодо військовослужбовців, які сумлінно виконують свій обовязок із захисту Батьківщини під час військової агресії рф, безумовно має негативні психологічні наслідки для родичів таких військовослужбовців, особливо матерів, і доказування медичними документами, на думку суду, не є необхідним. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що стягнення моральної шкоди є необхідним та ефективним способом захисту порушених немайнових прав позивача і відповідає засадам розумності та справедливості. Враховуючи характер та обсяг душевних страждань, яких зазнала позивач, характер майнових і немайнових витрат, їх тривалість та можливості їх відновлення, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення на її користь моральної шкоди підлягає частковому задоволенню в сумі 5000 гривень. V. Розподіл судових витрат Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3028 гривень. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, в розмірі 10 відсотків (5000 грн*100/50000 грн = 10%) від позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір пропорційно до задоволених вимог в розмірі 302,80 гривень. Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У відповідності до положень пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Згідно з частин 2, 3 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, в постанові від 15.04.2020 у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19). Вирішуючи питання про стягнення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з того, що на підтвердження факту надання адвокатом правничої допомоги у зв`язку із розглядом цієї справи, разом із позовною заявою до суду надані такі документи: - ордер на надання правничої допомоги; - договір про надання правової допомоги від 02.04.2025 № 75; - квитанція до прибуткового касового ордера від 02.04.2025 № 75; - акт виконаних робіт від 13.05.2025 за договором про надання правової допомоги від 02.04.2025 № 75; Даючи оцінку зазначеним доказам, врахувавши характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, усталеної практики у даній категорії справи, критерію необхідності та значимості процесуальних дій у справі, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру з 12000 до 7000 гривень. Вирішуючи питання про стягнення понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з того, що на підтвердження факту надання адвокатом правничої допомоги у зв`язку із розглядом цієї справи, разом із відзивом на позовну заяву до суду надані такі документи: - договір про надання правової допомоги від 08.06.2025 № б/н; - ордер на надання правничої допомоги; - квитанція від 08.06.2025 № 2759458; - акт виконаних робіт від 17.06.2025 за договором про надання правової допомоги від 08.06.2025 № б/н. Даючи оцінку зазначеним доказам, врахувавши характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, усталеної практики у даній категорії справи, критерію необхідності та значимості процесуальних дій у справі, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру з 20000 до 5000 гривень. Оскільки ціна позову становила 50000 гривень, проте позов задоволено частково, на суму 5000 гривень, що становить 10%, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволеної частини вимог 10%, що становить 700 гривень (10%х7000грн/100%). В свою чергу з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до відхиленої частини вимог 90% (100%-10%), що становить 4500 гривень (90%х5000грн/100%). Згідно з частиною 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. З огляду на викладене та норму частини 10 статті 141 ЦПК України суд, провівши взаємозалік, дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача 3497,20 гривень (302,80 грн судового збору + 700 грн витрат на правничу допомогу - 4500 грн витрат на правничу допомогу = - 3497,20 грн) судових витрат. З урахуванням викладено,

Outcome: partial