Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

Короткий виклад обставин справи. Уповноважений представник позивача [PERSON] - адвокат Вовчак А. В., 02.12.2025 року (вх. № 27430) звернувся у Залізничний районний суд м. Львова з позовною заявою до ЛМКП «Львівтеплоенерго», у якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 62 447 грн 28 коп. середнього заробітоку за час затримки повного розрахунку при звільненні та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона працювала з 08.06.1981 року в Львівському підприємстві теплових мереж «Львівенерго», яке 17.08.1995 року реорганізували в Львівські теплові мережі ДАВК «Львівобленерго» та в подальшому в березні 1999 року вЛМКП «Львівтеплоенерго» до 30.07.2024 року. Відповідач здійснював нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, у результаті чого позивач був змушений звернутися до суду із позовом про стягнення заробітної плати. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 19.03.2025 року на користь позивача із відповідача стягнуто 31 223 грн 64 коп. Фактичний розрахунок відповідачем проведено 29.10.2025 року Оскільки відповідач у день звільнення позивача не здійснив всіх розрахунків, то він має право, згідно норм чинного законодавства, на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 6 місяців, тобто 62 447 грн 28 коп. Просить позов задовольнити. Рух справи в суді. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2025 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Кирилюка А. І. (а.с 34). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 03.12.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні). Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 35-36). Позиція учасників справи. 16.12.2025 року представник відповідача ЛМКП «Львівтеплоенрго» подав відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги заперечив. Вважає позовні вимоги необґрунтованими, просить відмовити у задоволенні позову. Зокрема, просить застосувати строк позовної давності. Крім цього, вказує на право суду зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що відповідає позиції Верховного Суду. 15.12.2025 року у системі «Електронний суд» представник позивача подала відповідь на відзив, у якому заперечила доводи відповідача та наполягала на задоволенні позовних вимог. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Разом з цим, згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Суд зазначає, що згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 12 ЦПК України передбачає, зокрема те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Встановлені судом фактичні обставини справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 08.06.1981 року перебував у трудових відносинах з Львівським підприємством теплових мереж «Львівенерго», яке було 17.08.1995 року реорганізоване в Львівські теплові мережі ДАВК «Львівобленерго», яке в свою чергу було реорганізоване в березні 1999 року у ЛМКП «Львівтеплоенерго»по 30.07.2024 рік, що підтверджується копією трудової книжки, долученої до матеріалів справи. (а. с. 9зворот-16). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 19.03.2025 року ухвалено позов задовольнити. Стягнути із Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] одноразову виплату соціальної пільги та гарантії встановленої Розділом VIІ «Збереження та розвиток соціальної сфери підприємства, соціальні пільги та гарантії» Колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» у розмірі 31 223 (тридцять одна тисяча двісті двадцять три) грн. 64 коп. Стягнути із Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп. (а. с. 16зворот-21). Вказаним судовим рішенням встановлено порушення відповідачем трудових прав позивача, передбачений чинним законодавством. Отже, ця обставина не потребує додаткового доведення. Рішення вступило в законну силу 28.08.2025 року. Фактичний розрахунок відповідачем з позивачем проведено 29.10.2025 року, що стверджується матеріалами справи. Згідно поданого позивачем розрахунку, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, становить 62 447 грн 28 коп., виходячи із середньоденної заробітної плати позивача, яка становила 10 407 грн 88 коп. за останні 2 робочих місяці згідно довідки виданої [PERSON] . Мотиви, з яких виходить суд при розгляді справи та застосовані норми права та висновки суду. У відповідності до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 116 КЗпП України При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом статті 117 КЗпП України У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. За змістом частини першої статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою законодавчого регулювання умов відшкодування працівнику за час затримки усіх виплат при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Суд не приймає до уваги покликання представника відповідача на те, що співмірним розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати, оскільки відповідачем у відзиві не вказано суми заробітної плати позивача та додаткових виплат, які були нараховані, а також вказаний розмір відсотків не підтверджено жодними доказами. Водночас, суд враховує, що відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. Окрім цього, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК) загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц (далі постанова) у пункті 87 прописано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки (прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п.п.91; 91п.1,2,3,4 постанови). При цьому, суд бере до уваги тривалий період часу недоплати виплати та звернення позивача із позовом про виплату такої. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо пропущення позивачем строку звернення до суду, виходячи з такого. Статтею 233 КЗпП України встановлено тримісячний строк як загальний строк для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.20, 25 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.99 р., установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Як вбачається із матеріалів справи, повний розрахунок з позивачем відповідачем проведено 29.10.2025 року, а з даним позовом позивач звернувся до суду 02.12.2025 року. Таким чином, позивачем не пропущено тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, який діяв на момент звернення позивача до суду. Відповідно доп. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку, у тому числі на підставі рішення суду. А тому сума, що підлягає стягненню підлягає виплаті з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів. Судові витрати по справі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно квитанції №6635-7569-2019-8533 від 02.12.2025 року (а.с. 32) позивачем сплачено судовий збір у розмірі 968 грн 96 коп. З огляду на те, що заявлені позовні вимоги задоволено, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений таким судовий збір у розмірі 968 грн 96 коп. Із змісту ст. 137 ЦПК України вбачається, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Так з огляду на те, що відповідачем не було подано заперечень на розмір стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 15 000 грн 00 коп., а позов підлягає задоволенню, із відповідача на користь позивача слід стягнути 15 000 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу. На підставі наведеного та

Outcome: approved