Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

29.12.2025 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача ТОВ «ПЛУТОН ІС»,який було уточнено 14.01.2026, у якому просила суд, стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.10.2025 по 30.12.2025 включно у розмірі 90096,00 грн.У обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що з 01.04.2022 р. по 01.10.2025 р., працювала у ТОВ «ПЛУТОН ІС» на посаді електромонтажник-схемник.01.10.2025 року її було звільнено з роботи за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). У день звільнення відповідач, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, не провів з нею повного розрахунку. Станом на день подання позову їй не виплачено заборгованість із заробітної плати у розмірі 97 992,21 грн. 30.12.2025 відповідач добровільно виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі у розмірі 97992,21 грн. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до Порядку №100, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться за два останні повні місяці роботи, що передували звільненню (серпень та вересень 2025 року). - Серпень 2025 року: - Всього нараховано згідно з розрахунковим листком: 34 608,66 грн. - Виключаються виплати за час відпустки (згідно з абз. 6 п. 2 Порядку №100): 7 143,18 грн. - Заробітна плата за відпрацьований час: 34 608,66 7 143,18 = 27 465,48 грн. - Відпрацьовано робочих днів: 20. - Вересень 2025 року: - Нараховано за відпрацьований час: 9 136,00 грн. - Відпрацьовано робочих днів: 6. Підсумок для розрахунку: - Сукупний дохід за два місяці: 27 465,48 + 9 136,00 = 36 601,48 грн. - Загальна кількість відпрацьованих робочих днів: 20 + 6 = 26 днів. - Середньоденна заробітна плата: 36 601,48 / 26 = 1 407,75 грн. 2. Розрахунок суми середнього заробітку за час затримки:період затримки розрахунку становить 64 робочих дні (з 02.10.2025 по 30.12.2025 включно). - Загальна сума до стягнення: 1 407,75 грн х 64 дні = 90 096,00 грн. Просить суд стягнути з ТОВ «ПЛУТОН ІС» на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 90 096,00 грн (сума вказана без утримання податків та обов`язкових платежів) та в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача на її користь 10 000,00 грн. 08.01.2026 Ухвалою Хортицького районного суду м.Запоріжжя позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи в судове засідання. Сторонам надіслано ухвалу суду, відповідачу роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву. 03.02.2026 представник відповідача через систему «Електронний суд» надала відзив на позовну заяву згідно якого просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі мотивуючи тим що [PERSON] дійсно працювала на ТОВ «ПЛУТОН ІС» на посаді електромонтажник-схемник 3 розряду з 01.04.2022 по 01.10.2025.Загальна сума виплаченого доходу за період роботи склала 951 465,09грн.Сума остаточного розрахунку при звільненні 97 992,21 грн виплачена позивачу 30.12.2025р.Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вважаємо, що вимоги позивача не підлягають задоволенню на підставі наступного.Вважаємо за необхідне повідомити суду обставини, що на думку відповідача виключають наявність вини роботодавця у несвоєчасній виплаті заробітної плати позивачу.ТОВ «ПЛУТОН ІС», є розробником і виробником електротехнічної продукції для потреб сектору транспорту в Україні (залізниця, метрополітени і міській транспорт).Замовником продукції та послуг підприємства виступає держава та органи місцевого самоврядування, комунальні підприємства на підставі проведених тендерних процедур.Договори, які укладаються за наслідками таких процедур, не передбачають авансування і розрахунок за ними відбувається як правило в кінці року.Враховуючи вказані обставини, підприємницька діяльність відповідача обмежена, відповідач відчуває брак обігових коштів протягом року в тому числі і для виплати заробітної плати працівникам.Затримки у виплаті заробітної плати працівникам підприємства (в тому числі і позивачу) відбуваються без наявності вини підприємства. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, була повідомлена про розгяд справи належним чином. Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК Україниу разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 01.04.2022 р. по 01.10.2025 р. [PERSON] працювала у ТОВ «ПЛУТОН ІС» на посаді електромонтажник-схемник. 01.10.2025 року її було звільнено з роботи у ТОВ «ПЛУТОН ІС» за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). Згідно ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. 30.12.2025 відповідач виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі у розмірі 97992,21 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України,- в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців. Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку № 100). За змістом пункту 8 Порядку (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Отже, відповідно до розрахункових листків ТОВ «ПЛУТОН ІС» середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи (серпень та вересен 2025) склала 1 407,75 грн. Відповідачем не надано до суду жодного доказу, який би спростовував розрахунок середньоденної заробітної плати у вказаному розмірі, наданий позивачем. У зв`язку з тим, що остаточний розрахунок по виплаті заробітної плати позивачу відповідачем проведено лише 30.12.2025, у останнього утворилася заборгованість з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.10.2025 по 30.12.2025. Позивач просить, суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.10.2025 по день фактичного розрахунку 30.12.2025 у розмірі 90096,00 грн. Разом з тим суд вважає наявними підстави для зменшення суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, яка зазначена позивачем у своєму позові, виходячи з наступних підстав. Суд дійшов висновку, що розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 90096,00 гривень. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Відповідно до п.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Так у своїй постанові, Велика Палата Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідно до матеріалів справи судом встановлено, що позивач фактично працював на підприємстві в вересні 2025 року 6 робочих днів, позивач не довів, що протягом його працевлаштування та тривалий час після звільнення він звертався до відповідача з вимогами про виплату йому заробітної плати, до суду з позовом позивач звернувся більше чим через шістдесят чотири дні після звільнення. При цьому судом не встановлено наявність обставин, які б заважали позивачу реалізувати зазначене право раніше. Враховуючи викладене, з огляду на дії позивача та відповідача, суд відповідно до загальних принципів цивільного законодавства вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам даної справи, які мають значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 34608,66 гривень. При цьому з вказаної суми мають бути відраховані обов`язкові платежі до державного бюджету. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням розміру заборгованості по заробітній платі та періоду затримки розрахунку. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди,завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях,яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої,членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню,та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 14.12.2016 у справі №428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 3 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі Постанова №4), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у: моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Якщо законодавством встановлені межі відшкодування моральної шкоди, суд визначає її розмір з урахуванням цих меж. Визначивши розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви (пункт 9 Постанови №4). Пунктом 5 вказаної Постанови роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У пункті 13 указаної постанови роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд вважає беззаперечним, що внаслідок тривалої затримки у виплаті належної позивачу заробітної плати, необхідності відстоювати гарантоване Конституцією України право на оплату праці в суді, безумовно порушило життєві плани позивача та призвело до додаткових зусиль з боку позивача на організацію його життя, отже позивач зазнав моральних страждань. Проте суд не погоджується з вимогами позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000,00 гривень, який позивач просить стягнути з відповідача,оскільки визначений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 10000,00 гривень гривні у даному випадку з урахуванням предмету спору та розміру позовних вимог, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) є надмірним відшкодуванням. Суд враховує той факт, що у справі відсутні достатні докази на підтвердження такої глибини душевних страждань та немайнових втрат позивача, які заслуговують на відшкодування моральної шкоди у визначеному позивачем розмірі, а тому вважає за необхідне, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності зменшити розмір відшкодування моральної шкоди до 2000,00 гривень. Посилання представника відповідача на відсутність у підприємства грошових коштів не є поважною причиною порушення встановлених законом сроків виплати заробітної плати, оскільки обов`язок щодо її своєчасної виплати покладений на роботодавця незалежно від результатів його фінансово-господарської діяльності. Враховуючи встановлені обставини справи та досліджені докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. З відповідача на користь позивача належить стягнути середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні в сумі 34608,66 гривень без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів, а також у рахунок відшкодування моральної шкоди 2000,00 гривень. Позивача під час звернення до суду з даним позовом було звільнено від сплати судового збору на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір». Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 1065,86 гривень пропорційно розміру задоволених позовних вимог: відповідно у розмірі 460,26 гривень за вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, та у розмірі 605,60 гривень за вимогу про відшкодування моральної шкоди.

Outcome: partial