Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

Позивач в особі представника звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рохманова О.В., ТОВ "Агрофірма Корнацьких", про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Свої вимоги мотивував тим, що позивач був власником земельної ділянки площею 5,15 га, з кадастровим номером 4823980400:02:000:0120, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах території Багачівської сільської ради Миколаївської області (колишній Кривоозерський район). У 2024 року позивачу випадково стало відомо, що 21 грудня 2023 року за довіреністю [PERSON] від його імені уклав договір купівлі-продажу зазначеної вище земельної ділянки з [PERSON] .. Даний договір купівлі-продажу зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності 21 грудня 2023 року, номер відомостей про речове право: 53056051. Як на підставу для задоволення позовних вимог, позивач посилається на ту обставину, що продаж належної йому земельної ділянки відбувся з порушенням норм діючого законодавства, оскільки свого дозволу на продаж земельної ділянки він не надавав, будь-яких розпоряджень на продаж землі жодній особі не давав та нікого не вповноважував на вчинення дій даного характеру. Вважає, що представник [PERSON] з власної ініціативи розширив надані йому повноваження, згідно доручення, виданого позивачем ще 10 жовтня 2003 року, не погодив таке розширення з позивачем і не отримав схвалення від останнього, що є підставою для визнання такого правочину недійсним та скасування рішення про його державну реєстрацію. В судове засідання представник позивача не з`явився, згідно письмової заяви, провис розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, з підстав, викладених у позові, з урахуванням змінених підстав позову. Представник відповідача [PERSON] до суду не з`явилась, надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності, з підстав, вказаних у відзиві, просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача ТОВ "Агрофірма Корнацьких" до суду не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, з підстав, вказаних у відзиві, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд на підставі ст.13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК №088084, виданого 30 вересня 2003 року Кривоозерською райдержадміністрацією, [PERSON] був власником земельної ділянки площею 5,15 га, кадастровий номер: 4823980400:02:000:0120, розташовану в межах території Багачівської сільської ради з цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва(а.с.10-11). Земельна ділянка з кадастровим номером 4823980400:02:000:0120, площею 5,1506 га, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована в межах Багачівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (колишній Кривоозерський район), на даний час, належить на праві власності [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1861, виданий 21 грудня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рохмановою О.В., що підтверджено даними Витягу з Державного реєстру речових прав, номер відомостей про речове право: 53056051(а.с.13). Зі змісту вказаного договору купівлі-продажу вбачається, що продавцем даної земельної ділянки був позивач [PERSON] від імені якої діяв [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої Цихонею В.А., приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області 10 жовтня 2003 року за реєстровим №8341, покупець - [PERSON] , від імені якої діє [PERSON] , на підставі довіреності, посвідченої Рохмановою О.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 04 грудня 2023 року, за реєстровим №1741(а.с.55-56). Представник позивача вказує, що зазначений договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки під час його укладення Повірений не погоджував з позивачем умов продажу земельної ділянки і діяв на власний розсуд, так як у нього повноважень згідно змісту довіреності на продаж не було. Позивач надав повіреним право представляти його інтереси з питань, які стосуються його як власника земельної ділянки, на які законодавством України не встановлені будь-які обмеження. Крім того, повірений [PERSON] діяв виключно у власних інтересах та вчинив правочин купівлі-продажу в своїх інтересах. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За нормами частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів. Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Отже, односторонній правочин є дією однієї сторони, яка створює обов`язки лише для особи, яка видала довіреність. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє (частини перша, друга статті 238 ЦК України). При цьому, якщо представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним. Правило, передбачене частиною третьою статті 238 ЦК України, покликане гарантувати інтереси особи, яку представляють, від можливих зловживань з боку представника. За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому, словосполучення «у своїх інтересах» необхідно розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, у тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є. Відповідно до доручення, зареєстрованого в реєстрі за №8341, та посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А. 10 жовтня 2003 року [PERSON] уповноважив [PERSON] , [PERSON] , ТОВ "Агрофірма Корнацьких", [PERSON] , [PERSON] , представляти його інтереси в усіх установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх форм власності та підпорядкування, галузевої належності з питань, зокрема: вчинення всіх дозволених законодавством правочинів по розпорядженню, користуванню земельною ділянкою (продавати, міняти, здавати в оренду, заставляти, вносити до статутного фонду товариств тощо), визначати у кожному випадку суттєві умови договору, подавати від йогої імені заяви, розписуватись за нього, отримувати гроші, майно покладеним договорам, вчиняти всі інші дії в межах та обсязі, передбачених чинним законодавством України для такого роду повноважень(а.с.67). На виконання ухвали суду від 07 листопада 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рохмановою О.В. надано матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу №1861 від 21 грудня 2023 року земельної ділянки з кадастровим номером: 4823980400:02:000:0120, площею 5,1506 га, а також інші документи нотаріальної справи, на підставі яких відбувся перехід права власності на земельну ділянку від [PERSON] до [PERSON] (а.с.49-104). З вказаних матеріалів вбачається, що при укладенні спірного договору нотаріусу був наданий оригінал доручення від 10 жовтня 2003 року, виданої позивачем [PERSON] .. Перед посвідченням договору встановлено особи представників, перевірено їх повноваження, перевірено належність [PERSON] відчужуваної земельної ділянки, зокрема, перевірено оригінали документів на землю, інформацію про наявність відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно, встановлено відсутність обтяжень таких прав та будь-які заборон щодо майна в Державному реєстрі речових прав, установлено відсутність в державних реєстрах інформації про перебування відчужуваного за цим договором майна та/або коштів [PERSON] під податковою заставою. Окрім того, у відповідних реєстрах було перевірено дійсність довіреності, на підставі якої діяв [PERSON] .. [PERSON] повністю виконано зобов`язання щодо оплати вартості земельної ділянки, сплачено ринкову вартість земельної ділянки. Розрахунки за Договором здійснено в безготівковому порядку відповідно до вимог закону. Право власності [PERSON] на землю у встановленому порядку зареєстровано. У випадку набуття добросовісним набувачем права власності на майно, якщо попередній власник майна вважає, що майно відчужене особою (у т.ч. представником), яка не мала на це права (повноважень), він може звернутися до суду із позовом до добросовісного набувача про витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 330, 388 ЦК України). Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно було відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Добросовісність набуття в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Отже, можливість витребування майна з володіння іншої особи законом поставлено у залежність, насамперед, від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є власник майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна: оплатно чи безоплатно. Відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач) не може бути витребуване у добросовісного набувача (постанова Верховного Суду від 20.03.2019 в справі №521/8368/15-ц). Згідно частини 5 статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто набувач майна вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20листопада 2018 року у справі №907/50/16). Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі №488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням (постанова Великої Палата Верховного Суду від 14.12.2022 у справі №461/12525/15-ц). Слід наголосити, що пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що добросовісний набувач не знав та не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з його волі. Натомість, суд вважає, що спірний Договір повністю відповідає чинному на момент його укладання законодавству, а [PERSON] у свою чергу, позбавлений можливості стверджувати, що земельна ділянка вибула з його володіння поза волею. Оскільки сам [PERSON] не тільки видав [PERSON] . Доручення, яким передбачено повноваження повіреного вчиняти правочини щодо належного йому майна, але й всіляко сприяв укладанню цього Договору. Зокрема, [PERSON] передав [PERSON] необхідні для укладання Договору оригінали документів, не чинив жодних перешкод укладанню цього Договору, наприклад, шляхом надсилання листів повіреним про припинення довіреності, шляхом скасування Доручення у нотаріуса тощо, що свідчить про дозвіл (згоду) [PERSON] на укладання спірного Договору. Згідно Доручення [PERSON] як представник [PERSON] був наділений усім обсягом повноважень, необхідним для вчинення від імені нього правочинів щодо розпорядження спірною землею. З наявних доказів у справі, судом встановлено, що видане [PERSON] . Доручення не було скасовано позивачем, було чинним на день укладання Договору, що свідчить про згоду позивача з усіма діями, які вчиняв повірений протягом терміну дії Доручення. [PERSON] було вжито усіх можливих заходів, проявлено розумну обачність для з`ясування правоздатності продавця в особі його представника на вчинення правочину із відчуження землі. Наявні в справі докази засвідчують, що [PERSON] добросовісно виконано всі умови відплатного договору купівлі-продажу земельної ділянки, сплачено визначену договором ціну, всі грошові зобов`язання виконані у повному обсязі у визначених законом формі та порядку. Тобто, договір купівлі-продажу земельної ділянки є відплатним в розумінні ст.ст.330, 388 ЦК України. Правочин повністю відповідав намірам сторін, від імені яких діяли представники, наділені необхідними для укладення такого договору повноваженнями. Верховний Суд послідовно висловлюється щодо неприпустимості позбавлення добросовісного набувача права власності на майно. У постанові від 02 серпня 2023 року у справі №308/8629/19 Верховний Суд дійшов висновку, що при розгляді справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України в поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "…суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, як про це зазначала раніше Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 листопада 2018 року у справі №488/6211/14-ц, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням". Втрата добросовісним набувачем свого статусу суперечить статті 388 ЦК України та призводить до позбавлення його майна, що змушує добросовісного набувача самостійно шукати способи відшкодування своїх втрат. Це, на погляд Суду, є неприпустимим, оскільки покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, про що йдеться, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19. Тому виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу, в зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати по справі, відповідно до положень ст.141 КПК України, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed