Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

У поданій в суд заяві позивач [PERSON] просить розірвати із [PERSON] шлюб, який був укладений та зареєстрований 17 листопада 2007 року Здовбицькою сільською радою Здолбунівського району Рівненської області /актовий запис №26/, та визначити місце проживання сина [PERSON] [INFO] та доньки [PERSON] [INFO] з батьком, обґрунтовуючи тим, що спільне життя з дружиною не склалося, у зв`язку з чим шлюбних стосунків не підтримують, проживають більше п`яти років окремо, шлюб існує формально, примирення між ними неможливе і збереження сім`ї суперечить їх інтересам, а діти перебувають на його утриманні та бажають проживати з ним. Відзив на позов відповідач не подавала. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Відповідач у судове засідання не з`явилася, хоча про місце та час слухання справи повідомлялася заздалегідь та належним чином відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, клопотань про відкладення розгляду справи не подавала, а в надісланій до суду заяві позовні вимоги визнає та просить розглянути справу без її участі. З`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Установлено, що сторони з 17 листопада 2007 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Здовбицькою сільською радою Здолбунівського району Рівненської області /актовий запис №26/, від якого мають дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Згідно положень ст.51 Конституції України, ст.ст.21, 24 СК України шлюб є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ст.5 Протоколу №7 «Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Сторони втратили один до одного почуття любові, відсутність взаєморозуміння призвели до відчуження між сторонами, миритись вони не бажають, шлюб існує формально і подальше його збереження є недоцільним. На підставі всебічного дослідження матеріалів, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу стало неможливим, оскільки суперечить інтересам сторін, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.141 СК України). Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно положень ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частин першої, другої ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З довідки Здовбицької сільської ради Рівненської області від 07 червня 2023 року вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та їх діти зареєстровані за однією адресою, проте відповідач фактично проживає окремо від сім`ї і не заперечує щодо проживання дітей з батьком, позивачем у справі. Водночас, [PERSON] [INFO] на даний час досяг сімнадцятирічного віку та відповідно до положень ч.3 ст.160 СК України самостійно визначає місце свого проживання, а [PERSON] [INFO] не досягла десяти років та за спільною згодою батьків проживає окремо від матері, що узгоджується з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Здовбицької сільської ради Рівненської області та підтверджено відповідачем, яка змінювати місце проживання дитини на час вирішення цієї справи не просить. Наведені обставини свідчать про те, що сторони в поза судовому порядку визначили місце проживання своїх дітей і спору між ними на даний час немає. А відповідно до положень ст.15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Крім того, положеннями ст.2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отож, задоволення позову про визначення місця проживання дитини з одним із батьків може бути ухвалено лише якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, тобто за наявності між ними такого спору. Встановлені на час розгляду справи обставини відсутності порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі №509/5080/18). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визначення місця проживання дітей задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed