Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи позовну заяву тим, що 09.03.2021 року останній звернувся до АТ «Альфа-Банк» (змінено найменування на АТ «Сенс Банк») з метою отримання банківських послуг та в цей же день підписав оферту на укладення угоди про надання кредиту №491047180. Відповідач запропонував банку укласти Угоду про надання споживчого кредиту, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Банк прийняв пропозицію відповідача на укладення угоди про надання кредиту. У Додатку №1 до угоди сторони узгодили графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх сукупніх послуг. Також сторонами підписано Паспорт споживчого кредиту, в розділі 3 якого вказано основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача. За умовами кредитного договору, [PERSON] було видано кредит в сумі 75216,23 грн., строком на 60 місяців (дата повернення 10.03.2026 року) зі сплатою процентів в розмілі 39,90% річних. Банк виконав зобов`язання в повному обсязі, що підтверджується меморіальним ордером від 10.03.2021 року. Проте, відповідач не виконав взяті на себе зобовязання, припинивши здіфйснювати платежі в рахунок повернення кредиту та сплачувати проценти за користування ним. Загальна сума боргу становить 123257,21 грн., з якої: 75216,23 грн. за кредит та 48040,98 грн. за відсотки. Банком вчинялись дії щодо досудового врегулювання спору, проте відповідачем вони залишені без виконання. За викладених обставин АТ «Сенс Банк» змушений був звернутись до суду з цим позовом та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість в сумі 123257,21 грн., 2422,40 грн. сплаченого судового збору та 10275,69 грн. на професійну правничу допомогу. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13.01.2026 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. На виконання вимог ухвали суду, у визначений судом строк, відповідач надіслав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого він з позовними вимогами не погоджується повністю, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з таких підстав. Підпис на оферті не належить відповідачу, договір є неукладеним. [PERSON] не підписував оферту на укладення угоди про надання кредиту №491047180 та не вчиняв дій, спрямованих на укладення кредитного договору з АТ «Альфа Банк». Тому він заперечує факт укладення договору з позивачем та свою волю на набуття прав та обов`язків за спірним зобов`язанням. Обов`язок доказування обставин, на які посилається позивач, покладається на позивача. Той факт, що відповідач здійснював окремі платежі, сам по собі не може свідчити про укладення договору саме у письмовій формі та саме на умовах, зазначених у позові. Також позивачем не доведено, що він є належним позивачем у справі. Відповідно до позицій Верховного Суду після прострочення кредитор має право лише на застосування ст. 625 ЦК України. Сума кредиту за договором становить майже 64% від тіла кредиту, що є явно неспівмірним, економічно необгрунтованим та такими, що суперечить засадам справедливості. Оскільки відповідач є учасником бойових дій, то він звільняється від сплати судового збору. З огляду на викладене, просив відмовити у задоволенні позову АТ «Сенс Банк» у повному обсязі, відмовити у стягненні судового збору та витрат на правничу допомогу та сдові витрати покласти на позивача. Представником позивача надіслано суду відповідь на відзив, відповідно до якого заперечення відповідача є повністю безпідставними та спростовуються як фактичними обставинами справи так і поведінкою самого відповідача. Позиція відповідача характеризується суперечливістю та недобросовісністю, що прямо суперечить принципу заборони суперечливої поведінки. [PERSON] намагається заперечити очевидні факти після того, як виконував свої зобовязання за договором та користувався наданими банком послугами. Ключовим доказом недобросовісності позиції відповідача є його фактичні дії з погашення кредитної заборгованості. Відповідач здійснював платежі саме на погашення кредитної заборгованості на рахунок, визначений укладеним договором. Згідно з приписами ст. 642 ЦК України не можна важати не укладений договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглнути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону. Ключовими доказами зобросовісності укладення договору є документи, надані самим відповідачем для отримання кредиту. До матеріалів справи долучено завірену відповідачем копію паспорту відповідача, картку платника податків, які свідчать про особисту участь відповідача у процесі оформлення кредиту. [PERSON] жодним чином не спростовано розмір нарахованих відсотків, не надано контррозрахунку, а тому викладені у відзиві обставини є необгрунтованими, не підтверджені належними доказами, не стосуються предмета спору та не заслуговують на увагу. В якості підтвердження правонаступництва представником позивача було долучено витяг із Статуту. Клопотання відповідача про витребуання доказів та проведення експертизи спрямоване на штучне затягування розгляду справи. Банк повністю дотримався усіх вимог Закону України «Про споживче кредитування». Виходячи з наведеного, всі заперечення відповідача є безпідставними, спрямовані на уникнення виконання зобов`язання. Відповідач отримав кредитні кошти в повному обсязі, що підтверджується його власними діями з погашення заборгованості та визнанням цього факту, та зобов`язаний їх повернути згідно з умовами договору. На підставі викладеного, представник позивача просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідачем було надіслано суду заперечення, згідно з якими посилання позивача на принцип заборони суперечливої поведінки є безпідставним, оскільки його застосування можливе лише за умови доведення існування договірних правовідносин між сторонами. У даній справі сам факт укладення кредитного договору є предметом спору та заперечується відповідачем, а позивач не надав належних доказів його укладення. Щодо визнання догоору шляхом здійснення відповідачем окремих платежів, то грошовий платіж сам по собі не є правочином, спрямований на укладення договору. Відповідач не визнав факт укладення договору, що прямо зазначено у відзиві. Здійснення окремих платежів не свідчить про наявність вилевиявлення на укладення договору та не підтверджує погодження його істотних умов. З приводу копії паспорт та РНОКПП, як доказів укладення договору, то вони не є доказом його волевиявлення на укладення кредитного договору. Позивачем не доведено спосіб та обставини отримання зазначених документів, відсутні докази їх подання саме відповідачем. Щодо нарахування відсотків та розміру заборгованості, то позивачем не надано належних доказів: укладення кредитного договору; фактичної видачі кредитних коштів; правомірності нарахування відсотків, первинного документа розрахунку заборгованості. Таким чином, заявлені вимоги грунтуються на припущеннях та внутрішніх документах банку. Просив відмовити ТА «Сенс Банк» у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Також відповідачем надіслано суду клопотання про проведення судового перерахунку заборгованості за кредитним договором, оскільки він є учасником бойових дій. Згідно з п. 15 ст. 14 Зкону україни «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасники бойових дій звільняються від сплати процентів за користування кредитом, а також штрафних санкцій (пені, штрафів) за такими зобов`язаннями. Позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості в сумі 123257,21 грн. до складу якої включено проценти в сумі 48040,98 грн., за користування кредитом, нараховані у період, коли він мав статус учасника бойових дій. Тому, стягнення процентів суперечить вимогам чинного законодавства України. Проте позивач у своєму позові зазначив суму заборгованості в сумі 75216,23 грн., яка може не враховувати частину здійснених ним платежів в період з 2021 року по 2022 рік, а також містить неправомірно нараховані проценти та штрафи. На підставі викладеного просив: застосувати передбачені законом пільги та звільнити його від сплати процентів за користування кредитом; виключити із счуми заявленої заборгованості проценти, нараховані за кредитним договором; провести судовий перерахунок заборгованості за кредитним договором, що є предметом справи, з урахуванням усіх здійснених ним платежів; виключити з нарахованої позичем суми незаконно або неправомірно нараховані проценти, штрафи та інші платежі; зменшити судові витрати та витрати на правничу допомогу. Суд зазаначає, що відповідачем було надіслано суду клопотання про витребування оригіналу оферти та проведення судової почеркознавчої експертизи, проте згодом надійшла заява про відхилення цих клопотань, оскільки проведення експертизи не забезпечить достовірності підтвердження факту укладення договору, так як відсутня можливість ідентифікувати особу, яка нібито підписала документ. Здійснення експертизи створить непотрібні витрати часу та коштів не впливаючи на встановлення істини у справі. Просив врахувати відсутність його підпису як підставу для недопустимості цього доказу. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст. 526, 527, 530, 536, 546, 549, 550, 610-611, 625, 629, 638, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Частиною 1ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України,публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо); умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно із положеннями ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Такими обставинами (предметом доказування) у даній справі є наявність між сторонами договірних правовідносин, що випливають з кредитних договорів, та належне (неналежне) виконання сторонами своїх зобов`язань відповідно до їх умов та вимог ЦК України. 08.03.2021 року відповідачем було подано до АТ «Альфа-Банк» заяву про закриття карткового рахунку № [NUMBER] (а.с. 7 на звороті). Також, з метою надання кредиту, відповідачем було надано «Альфа-Банк» 08.03.2021 року повідомлення про доходи позичальника та посвідчено копії паспорту, РНОКПП (а.с. 6, 8 на звороті). З приводу доводів відповідача про непосвідчення ним копії паспорту та РНОКПП, то ним не надано суду доказів звернення до правоохоронних органів за цим фактом. Судом встановлено, що 09.03.2021 року відповідач [PERSON] звернувся до голови Правління АТ «Альфа-Банк» із письмовим клопотанням (а.с. 8), відповідно до якого за період з 01.11.2020 року по 01.03.2021 року в нього утворилася прострочена заборгованість за Акцептом/Офертою №631098312 в розмірі 75216,22 грн. У зв`язку із заборгованістю він не має можливості оплатити суму заборгованості повністю та вчасно, тому просив укласти з ним договір про реструктуризацію заборгованості в сумі 75216,22 грн. строком на 60 міс. Обравши термін кредиту, дату погашення та суму щомісячного платежу, зі свого боку [PERSON] зобов`язався, у термін та в розмірі, встановлених договором реструктуризації, здійснювати погашення кредиту щомісячно (згідно з графіком). У випадку наявності переплати за кредитом, наданим йому згідно з договором №631098312 від 30.01.2019 року, після повного погашення, просив банк перерахувати залишок коштів з рахунку № [NUMBER] в АТ «Альфа-Банк» на рахунок № [NUMBER] , відкритий згідно з договором №491047180 від 09.03.2021 року, укладеним із банком. Також в матеріалах справи міститься Оферта на укладення угоди про надання кредиту №491047180 від 09.03.2021 року, підписана відповідачем (а.с. 7). Згідно зі змістом Оферти відповідач запропонував АТ «Альфа-Банк» укласти Угоду про надання споживчого кредиту, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Підставою для Угоди є договір про банківстке обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», що укладений між ним та банком. Умовами споживчого кредиту є: тип кредиту кредит готівкою, сума кредиту 75216,23 грн., тип процентної ставки - «фіксована» 39,90 % річних, строк кредитування 60 міс. Дата повернення кредиту є 10.03.2026 року. Для повернення заборгованості за Угодою відповідач пропонує використовувати рахунок № [NUMBER] , відкритий у банку. Відповідач просив надати кредит на повернення заборгованості за кредитним договором №631098312 від 30.01.2019 року, розмір 75216,23 грн. Підписанням цієї Оферти відповідач беззаперечно підтверджує, що перед укладенням угоди ознайомлений, в тому числі, у письмовій формі зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту. Крім того, позивачем долучено до позову Анкету-заяву про акцепт Публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення Договору про комплексне банквівське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», підписана представником банку та відповідачем (а.с. 7). Згідно з п. 2.1. Анкети-заяви, підписанням цього Акцепту [PERSON] підтвердив акцепт Публічної пропозиції на укладення Договору між ним та АТ «Альфа-Банк» на умовах, визначених в Публічній пропозиції та додатках до договору, що розміщені на веб-сторінці банку. Додатком №1 до Угоди про надання кредиту №491047180 від 09.03.2021 року містить Графік платежів та розрахунок сукупної вартості спожиивчого кредиту та реальної процентної ставки, підписаний відповідачем (а.с. 8). Також сторонами 09.03.2021 року підписано Паспорт споживчого кредиту, згідно з яким сума кредиту 75216,23 грн., строк кредитування 60 місяців, процентна ставка становить 39,90% річних. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом 174585,49 грн. (а.с. 7 на звороті). Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі та надав відповідачу кредитні кошти в сумі, визначеній угодою, що підтверджується меморіальним ордером №118516208 від 10.03.2021 року на суму 75216,23 грн. (а.с. 9) та випискою по особовому рахунку з 09.03.2021 по 24.10.2025 року (а.с. 10-14). З приводу доводів відповідача про непідписання ним Оферти на укладення угоди про надання кредиту №491047180 від 09.03.2021 року, то вони спростовуються матеріалами справи. Так, відповідачем заперечується підпис на Оферті, проте ним також було підписано ряд інших документів, а саме: Анкета-Заява, Паспорт споживчого кредиту, Графік платежів та клопотання про реструктуризацію заборгованості за іншим договором, що відповідач не заперечує. Проаналізувавши докази в їх сукупності, суд вважає, що спірний кредитний договір було укладено для реструктуризації заборгованості за попереднім кредитним договором через подання відповідного клопотання відповідчем до банку. Відповідач [PERSON] не виконує свої зобов`язання за договором належним чином, відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом №491047180 від 09.03.2021 року, загальна заборгованість станом на 24.10.2025 складає 123257,21 грн., з яких: 75216,23 грн. заборгованість за кредитом та 48040,98 грн. заборгованість за відсотками (а.с. 15). Також проаналізувавши розрахунок заборгованості, судом встановлено та не заперечується сторонами, що відповідачем [PERSON] було вчинено дії щодо погашення в добровільному пррядку частини суми боргу, а саме: 20.07.2021 року 1,00 грн. та 13.01.2022 року- 45,00 грн. У постанові від 23 грудня 2020 року у справі №127/23910/14-ц Верховний Суд вказав, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. Разом з тим, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України, доведення умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 751/861/17 (провадження № 61-28582ск18). Суд звертає увагу, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаною нормою Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Виходячи зі змісту ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів України», документами, які можуть підтвердити факт проведення розрахункових операцій, є такі види розрахункових документів, як платіжні доручення, платіжна вимога-доручення, розрахунковий чек, платіжна вимога та меморіальний ордер. Матеріали справи містять меморальний ордер як доказ видачі відповідачу кредитних коштів та виписку з рахунку особи на підтвердження розміру заборгованості за договором. Отже, позивачем доведено належними та допустимими доказами факт видачі кредита, погашення кредиту та виникнення суми боргу за не виконання умов кредитного договору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 вказано, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. При цьому, вимог про визнання кредитного договору №491047180 від 09.03.2021 року недійсним (неукладеним) відповідачем не заявлено, договору щодо інших правовідносин між сторонами відповідачем не надано, в матеріалах справи наявна лише копія вказаного кредитного договору, наданого позивачем. З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, суд вважає, що позивачем надано належні і допустимі докази, які підтверджують укладеність між відповідачем та АТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк») кредитного договору №491047180 від 09.03.2021 року. У зв`язку з невиконанням умов договору, на адресу відповідача банком 11.11.2025 року було направлено досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань з вимогою погасити заборгованість у розмірі 123257,21 грн. протягом 30 днів з моменту отримання, яка залишена відповідачем без реагування (а.с. 16-17). Після закінчення вказаного терміну позивач звернувся до суду з цим позовом. Відповідно до ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування»,у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином, у позивача наявні підстави для дострокового стягнення заборгованості за кредитом. 12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», що підтверджується змістом Статуту АТ «Сенс Банк» (а.с. 21-22). Таким чином, суд вважає необгрунтованими доводи відповідача про відсутність в матеріалах справи доказів правонаступництва АТ «Сенс Банк». Статтею ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Щодо посилання відповідача на п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є поліцейським (з 2014 року по 2017 рік), має статус ветерана війни-учасника бойових дій (з 03.07.2015 року) (а.с. 38, 85-97). Так, з довідок МВС України судом встановлено, що [PERSON] , як працівник органів державної влади, приймав неодноразово участь у проведенні антитерористичної операції, зокрема: - з 12.09.2014 року по 16.11.2014 року, як міліціонер батальйону патрульної служби міліції, перебував у відряджені в ГУМВС України у Луганській області та приймав у часть у проведенні антитерористичної операції (а.с. 85 на звороті, 86); -з 14.02.2015 року по 16.03.2015 року, як міліціонер батальйону патрульної служби міліції, безпосередньо брав участь в антитерористичній операції на території Луганської області (а.с. 86 на звороті, 87); - з 15.05.2015 року по 15.06.2015 року, як міліціонер батальйону патрульної служби міліції, перебував у відряджені в ГУМВС України у Луганській області та приймав у часть у проведенні антитерористичної операції (а.с. 87 на звороті, 88); - з 16.01.2016 року по 01.03.2016 року, як рядовий поліції, перебував у складі сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей (а.с. 89-90); - з 01.03.2016 року по яку дату не відомо, як рядовий поліції, перебував у складі сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей (а.с. 91-92); - з 17.04.2016 року по яку дату не відомо, як рядовий поліції, перебував у складі сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей (а.с. 93-94); - з 17.04.2016 року по 01.06.2016 року, як рядовий поліції, перебував у складі сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей (а.с. 95-96, 97); - з 22.12.2016 року по 27.02.2017 року, як капрал поліції, перебував у складі сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей (а.с. 97 на звороті). Відповідно до п.п. 3 п. 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20.05.2014 року ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Пунктом 3 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію п.п. 3 п. 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби. Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року. За змістом ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу. У ч. 4 ст. 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду. Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу. Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.08.2020 року у справі № 813/402/17 дійшла висновку про те, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Відповідно до п. 13 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення. Таким чином, аналіз ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у п. 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення. Разом з цим п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення. Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26.12.2018 року у справі № 522/12270/15-ц. Крім того, указом Президента України від 24.02.2022 року №64/202 в Україні введено воєнний стан, який наразі триває. Таким чином, відповідачу як працівнику органів державної влади - поліції (міліції) не повинні були нараховуватися проценти за кредитним договором, оскільки на нього поширювалися пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». В зв`язку з цим, відсутні підстави для стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом в розмірі 48040,98 грн.( оскільки на час укладення кредитного договору він мав статус учасника бойових дій), а тому позовні вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн., тому відповідно до ст. 141 ЦПК України, сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог (61,02%) в розмірі 1477,90 грн. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 10275,69 грн., слід приймати до уваги викладене нижче. За ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Положенням п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Слід відзначити, що витрати на професійну правничу допомогу є видом судових витрат і всі норми процесуального кодексу, які стосуються судових витрат відносяться також до витрат на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати повинні бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволені таких вимог. До суду на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано: договір про надання послуг з адвокатським об`єднанням «СмартЛекс» №1006 від 28.01.2025 року (а.с.18-19), свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 23) та довіреність (а.с. 9 на звороті). Згідно з п. 3.1. договору про надання послуг, за надання послуг, що полягають у вчиненні виконавцем дій, передбачених п. 1.1.1 та п. 1.1.2 цього договору, замовник сплачує на користь виконавця винагороду (гонорар) у нижченаведеному розмірі: -за підготовку і подання позовної заяви до суду 375,00 грн.; -за отримання рішення суду 225,00 грн.; -комісійна винагорода від стягнутих коштів на користь замовника 7,85%. Вирішуючи питання обґрунтованості щодо стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 10275,69 грн., слід приймати до уваги викладене нижче. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.01.2022 року у справі № 911/2737/17, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 04.10.2021 року № 640/8316/20, від 21.10.2021 року у справі № 420/4820/19 тощо). Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. При визначенні судом розміру витрат на професійну правничу допомогу судом враховується, що спори вказаної категорії є поширеними та не мають особливої складності, а обсяг наданих адвокатом послуг фактично складається лише зі складення позовної заяви, підготовки та друку необхідних документів. Отже, суд вважає, що розмір витрат на оплату послуги двоката є неспівмірним зі складністю справи.

Outcome: partial