Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

У грудні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини. В обґрунтування позову вказав, що він та [PERSON] мають спільних дітей [PERSON] та [PERSON] , які фактично проживають разом з ним. Після розлучення відповідач припинила приймати участь у матеріальному забезпеченні дітей, виконувати покладені на неї сімейним законодавством обов`язки. Позивач зазначає, що встановлення даного факту необхідно для подальшого оформлення документів щодо допомоги на дітей, які виховуються тільки одним із батьків, отримання відстрочки від призову на військову службу. Ухвалою судді Барвінківського районного суду Харківської області від 24 грудня 2025 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 15січня 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій вона просить проводити розгляд справи без її участі. Вказала, що на даний час не працює, доходів та власного житла не має. Діти [PERSON] та [PERSON] з 2020 року проживають з батьком. Участі у шкільному житті дітей не приймає, здоров`ям не опікується. Має малолітню дитину [PERSON] , 2019 року народження. Представник Служби у справах дітей Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області у судове засідання не з`явилася. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджено наданими копіями свідоцтв про народження. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 05 травня 2015 року. Рішенням Виконавчого комітету Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області №1104/02 від 26 листопада 2024 року визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . З довідки від 10 листопада 2025 року, наданої депутатом Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області Резніковим В.І., вбачається, що [PERSON] проживає разом з дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за місце реєстрації. Діти перебувають на повному утриманні батька, виховує дітей самостійно. З довідок від 15 січня 2026 року, наданих директором Барвінківського ліцею №1 Барвінківської міської територіальної громади Ізюмського району Харківської області, вбачається, що [PERSON] виховує дітей [PERSON] та [PERSON] один, діти знаходяться на повному утриманні батька. Мати дітей участі у їх вихованні не приймає, до закладу освіти ніколи не приходить, долею дітей не цікавиться, на дзвінки класного керівника не відповідає. Відповідно до довідки КНП «ЦПМСД» Барвінківської міської територіальної громади, [PERSON] відвідує медичний заклад з дітьми [PERSON] та [PERSON] за потребою. Виконує призначення та настанови сімейного лікаря, діти проживають разом з батьком за наданими документами. З довідки №08/02.10-20 від 15.01.2026 року, надаваної Головним управлінням Пенсійного фонду у Харківській області, вбачається, що [PERSON] отримує державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям. Відповідно до довідки про доходи від 15 січня 2026 року, наданої ТОВ Агрофірма «Подолівська», [PERSON] отримує орендну плату за землю, загальна сума доходу з 01.01.2025 по 31.12.2025 складає 48520, 64 грн. За клопотанням представника позивача в судовому засіданні було допитано свідків [PERSON] та [PERSON] , які в судовому засіданні пояснили, що фактично [PERSON] самостійно виховує дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та повністю забезпечує їх всім необхідним, піклується здоров`ям, займається вихованням, забезпечує доступ дітей до освіти. Мати дітей [PERSON] участі у житті не приймає, вихованням не займається, матеріально дітям не допомагає. Діти проживають разом з батьком з 2020 року. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-12 від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18 вказаної Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 1,2 ст. 27 цієї Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За правилом ч. 8 ст.7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частини 1, 4 ст. 15 Сімейного кодексу України). Про існування спору про право між батьками протягом розгляду справи будь-яких заперечень від матері [PERSON] щодо обставин, викладених у заяві про встановлення факту самостійного виховання батьком дитини, не надходило. Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом. Отже, під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права, який є суттю суперечності, конфлікту, протиборства сторін. Суд зауважує, що поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Таким чином, спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають у реалізації права. Тобто у цьому випадку йде мова не про спір між батьками, а щодо встановлення існування певних обставин, а саме факту самостійного виховання дитини батьком, які перешкоджають реалізації одним із батьків своїх прав та обов`язків, визначених СК України, а іншому з метою забезпечення повноцінного догляду та належних умов для дитини і збереження її прав та інтересів необхідне рішення суду, що підтверджує факт самостійного виховання та утримання дитини батьком. Наведений у статті 315 ЦПК України перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, не є вичерпним. Тому факт самостійного виховання та/або утримання дитини має бути встановлений судом якщо законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21 вже викладала висновок, що факти, які мають юридичне значення, встановлюються у позасудовому та судовому порядку. Рішення суб`єктів владних повноважень стосовно встановлення фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належить встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, повноваження суб`єктів владних повноважень визначені Конституцією та законами України. При здійсненні своїх владних управлінських функцій відповідно до законодавства вони діють на підставі та в межах наданих їм повноважень, у тому числі й щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення. Такі повноваження щодо встановлення того чи іншого факту мають бути чітко визначені у відповідних нормативно-правових актах. Встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідним суб`єктом владних повноважень виключає повноваження суду щодо встановлення такого факту в судовому порядку. Саме тому Велика Палата Верховного Суду в постановах від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19, від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2598/16-ц виснувала, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом. Оскільки факт самостійного виховання та/або утримання дитини не може бути встановлений у позасудовому порядку, адже жодний орган влади (суб`єкт владних повноважень) не наділений повноваженнями встановлювати такий факт, то його встановлення можливе лише у судовому порядку в суді цивільної юрисдикції. Ураховуючи, що у цих правовідносинах відсутній будь-який орган влади, до повноважень якого належить встановлення факту самостійного виховання та/або утримання дитини, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту самостійного виховання та/або утримання дитини, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 та частини другої статті 315 ЦПК України. Підсумовуючи наведене, суд наголошує, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, перелік яких не є вичерпним. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд таких справ у цивільному судочинстві в порядку окремого провадження. Така правова позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересованими особами буде заявлений спір про право, то суд залишає таку заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах. Слід зауважити, що таке застереження стосується виключно цивільних спорів, розгляд яких визначається ЦПК України, і спрямоване на спрощення розгляду конкретної цивільної справи у розумні строки. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із частиною 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини необхідно для соціального забезпечення життєдіяльності позивача та його дитини. Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Відповідно до ч. 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Між сторонами відсутній спір щодо місця проживання та виховання їх спільних дітей. Факт самостійного виховання та утримання батьком дітей підтверджується довідками, які було досліджено в судовому засіданні, а також письмовими поясненнями відповідачки та показами свідків, допитаних в судовому засіданні. У суду не має підстав сумніватись в достовірності як письмових доказів, так і показів свідків, а тому суд вважає, що позивачем доведений факт, що він самостійно виховує та утримує своїх дітей[PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За таких обставин, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved