Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

ТОВ «Коллект Центр» звернулось до Іваничівського районного суду Волинської області з позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором №4639612 від 24.08.2021 у розмірі 37765,00 грн., а також понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 2422,40 грн., та витрат на правову допомогу у розмірі 13000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що до позивача перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором, укладеним між ТОВ «Міолан» та [PERSON] . Відповідач умови договору не виконав, у зв`язку з чим утворилась вказана заборгованість. Ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 31.12.2025 прийнято до розгляду позовну заяву ТОВ «Коллект Центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості та відкрито провадження у справі. Визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Від відповідача [PERSON] 30.12.2025 надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про зменшення розміру процентів та штрафних санкцій у яких він просив: врахувати невідповідність розміру заявлених вимог принципам справедливості та добросовісності, зменшити розмір нарахованих процентів та штрафних санкцій до справедливого та співмірного рівня; виключити проценти, нараховані після спливу строку кредитування; відмовити або суттєво зменшити витрати на правову допомогу. Зазначав, що заявлені вимоги є необґрунтованими. Так, відсотки за договором складають 5% від суми заборгованості за кожен день, що фактично становить понад 1800% річних, тобто є кабальними, суперечать принципам справедливості та добросовісності. При цьому, позивачем не доведено, що відсотки нараховувались у межах строку кредитування. Також, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які підтверджують факт відступлення права вимоги за даним кредитним договором, дату та обсяг переданих прав, повідомлення відповідача про зміну кредитора, що свідчить про передчасність вимог позивача. Окрім цього, заявлені витрати на правову допомогу є завищеними та неспівмірними зі складністю справи, яка є типовою. Від представника позивача [PERSON] 06.01.2026 надійшла відповідь на відзив у якій вона підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Зазначала, зокрема, що відсотки нараховані відповідно до умов договору з якими погодився відповідач, штрафні санкції взагалі не нараховувались, а тому клопотання відповідача про зменшення розміру відсотків задоволенню не підлягає. Матеріали справи містять належні та допустимі докази на підтвердження переходу до ТОВ «Коллект Центр» права вимоги до відповідача за кредитним договором №4639612 від 24.08.2021. При цьому, не повідомлення боржника про перехід прав вимоги не звільняє останнього від обов`язку виконувати зобов`язання за договором. Також, враховуючи, що даний спір виник виключно через неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, складність справи, великий обсяг доказів, які необхідно було дослідити та описати, заявлена до стягнення сума витрат позивача на правову допомогу є обґрунтованою та співмірною зі складністю даної справи. У судове засідання представник позивача не з`явився, у позові просив розглядати справу без участі представника ТОВ «Коллект Центр». Відповідач у судове засідання не з`явився, подав заяву, у якій просив розглянути справу без його участі. Викладені у відзиві заперечення проти позову підтримав у повному обсязі. Враховуючи, що учасники справи у судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного. Так, судом встановлено, що 24.08.2021 між ТОВ «Міолан» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №4639612. Відповідач не заперечував факту укладення даного договору. Відповідно до п.1.1 договору, кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п.1.3 договору надати позичальнику грошові кошти у сумі визначеній у п.1.2. договору (далі кредит), а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом в рекомендовану дату платежу, але не пізніше остаточного погашення заборгованості, згідно 1.4 договору, а також виконати інші зобов`язання у порядку та на умовах, що визначені договором. Згідно із п.1.2 договору сума (загальний розмір) кредиту становить 5000 грн. Кредит надається загальним строком на 30 днів з 24.08.2021. Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 23.09.2021 (п.1.3, 1.4 договору). Відповідно до п.1.5.1, 1.5.2, 1.6, 1.7 договору комісія за надання кредиту становить 0,00 грн, яка нараховується за ставкою 0,00 відсотків від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту. Проценти за користування кредитом становлять 15,00 грн, які нараховуються за ставкою 0,01 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна процентна ставка становить 5 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Процентна ставка фіксована. Кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок (п.2.1 договору). Продовження вказаного в п.1.3 договору строку кредитування може відбутись на пільгових або стандартних умовах (п.2.3.1 договору). Згідно з п.4.2 договору у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п.1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 договору. Відповідно до п. 6.1 договору цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця та доступний зокрема через сайт кредитодавця та\\або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Договір про споживчий кредит підписано відповідачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором L56544, відповідно до розділу п.6 договору. Підписанням договору [PERSON] також підтвердив, що був ознайомлений з усіма його умовами та отримав його електронний примірник, також він був ознайомлений з паспортом споживчого кредиту, графіком платежів за договором, правилами надання кредиту, які розміщені на сайті Товариства, інформацією зазначеною у ЗУ «Про Споживче кредитування». Факт зарахування коштів у сумі 5000 грн. на рахунок позичальника підтверджується квитанцією ТОВ «ФК «Елаєнс» від 24.08.2021. Відповідач не оспорював факту отримання кредитних коштів від відповідача за договором №4639612 від 24.08.2021. Отже, ТОВ «Міолан» свої зобов`язання перед [PERSON] за договором виконало та надало кредит у сумі 5000,00 грн., шляхом зарахування коштів на платіжну картку відповідача. Таким чином, у відповідача виник обов`язок повернути надані кошти, на умовах та у строки, передбачені договором. Між ТОВ «Міолан» та ТОВ «Вердикт Капітал» 15.12.2021 укладено договір факторингу №15/12-2021-22, відповідно до умов якого ТОВ «Міолан» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, у тому числі за договором про споживчий кредит №4639612 від 24.08.2021, укладеним між ТОВ «Міолан» та [PERSON] , що підтверджується копією договору, платіжним дорученням про оплату договору, актом приймання передачі реєстру боржників за договором факторингу, реєстром боржників. Також, 10.01.2023 ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «Коллект Центр», відповідно до договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01 2023, у тому числі і за договором про споживчий кредит №4639612 від 24.08.2021, укладеним між ТОВ «Міолан» та [PERSON] , копією договору, актом приймання передачі реєстру боржників за договором факторингу, актом зарахування однорідних зустрічних вимог, реєстром боржників. Згідно з п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передачі ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Положеннями ст.514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.516 ЦК України). Положеннями ст.ст. 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. У ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно зі ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У ст.526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань (ст.525 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У ст.598 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позивачем надано належні і допустимі докази на підтвердження укладення 24.08.2021 між ТОВ «Міолан» та [PERSON] договору про споживчий кредит №4639612 та отримання позичальником кредитних коштів в сумі 5000,00 грн. Сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору (ст.638 ЦК України). Також, позовна заява містить належні і допустимі докази на підтвердження того, що до ТОВ «Коллект Центр» перейшло право вимоги до [PERSON] за договором про споживчий кредит №4639612 від 24.08.2021. Посилання відповідача на відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження факту відступлення права вимоги за даним кредитним договором суд сприймає критично з огляду на вищенаведені встановлені обставини. При цьому, слід зауважити, що не повідомлення боржника про перехід прав вимоги не звільняє останнього від обов`язку виконувати зобов`язання за договором. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 6 лютого 2019 року в справі №361/2105/16-ц. Відповідно до розрахунку первісного кредитора ТОВ «Міолан» заборгованість відповідача за договором про споживчий кредит №4639612 від 24.08.2021, станом на 22.11.2021, складає 20015,00 грн., з яких 5000,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 15015,00 грн. сума заборгованості за відсотками. Відповідно до розрахунку правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість відповідача за вищевказаним договором, станом на 10.01.2023, складає 37765,00 грн., з яких 5000,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 32765,00 грн. сума заборгованості за відсотками. З розрахунку позивача вбачається, що розмір заборгованості за договором не змінився та складає 37765,00 грн., з яких 5000,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 32765,00 грн. сума заборгованості за відсотками. Оскільки відповідач належним чином не виконав зобов`язання щодо повернення тіла кредиту, тому з нього на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за сумою кредиту у розмірі 5000,00 грн. Щодо вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами, суд враховує наступне. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 14-318цс18). Таким чином, нарахування процентів за користування кредитом можливе лише у межах строку дії договору. Після закінчення строку дії договору у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Представник позивача зазначає, що заборгованість відповідача за договором про споживчий кредит №4639612 від 24.08.2021 складає 37765,00 грн. Як встановлено судом, строк кредитування за договором був погоджений сторонами та становив - 30 днів, тобто до 23.09.2021. Відтак, у межах строку кредитування відповідач мав повернути позичені кошти і сплатити проценти. При цьому, у договорі сторони погодили умови пролонгації. Так, відповідно до п.2.3.1 продовження вказаного в п.1.3 договору строку кредитування може відбутись на пільгових або стандартних умовах наступним чином: -пролонгація на пільгових умовах (п. 2.3.1.1) - позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 правил надання фінансових кредитів (послуг) товариством, що розміщені на веб-сайті товариства і є невід?ємною частиною цього договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Можливі періоди продовження строку кредитування, максимальні ставки комісії за управління та обслуговування кредиту наведені у таблиці. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за ставкою визначеною п. 1.5.2 договору. - пролонгація на стандартних умовах (п. 2.3.1.2 договору) - позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом на пільгових умовах матеріали справи не містять. Таким чином, після закінчення строку кредитування (23.09.2021) вступив у дію п.2.3.1.2 договору, яким визначено нарахування відсотків за користування кредитними коштами на стандартних базових умовах (5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом, строк нарахування яких не може перевищувати 60 днів). Із розрахунку до кредитного договору вбачається, що заборгованість відповідача за відсотками станом на 22.11.2021, тобто із врахуванням пролонгації строку договору визначеного п. 2.3.1.2 договору, становить 20015,00 грн, з яких 5000,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 15015,00 грн. сума заборгованості за відсотками. За змістом ч.2 ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів, однак таких вимог позивач не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів, нарахованих після закінчення строку дії кредитних договорів, є необґрунтованими, а тому такі позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Таким чином, суд приходить про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про споживчий кредит №4639612 від 24.08.2021 у розмірі 20015,00 грн, з яких 5000,00 грн заборгованість за основною сумою боргу, 150155,00 грн сума заборгованості за відсотками. При цьому, не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо несправедливого розміру нарахованих процентів та штрафних санкцій, а загалом кабальних умов правочину. Так, за приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов?язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов?язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до ст.223 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Однак, матеріали справи не містять доказів щодо спростування презумпції правомірності даного кредитного договору, який недійсним не визнавався. Слід зауважити, що відповідач погодився на визначені договором умови. У межах погодженого строку договору відсотки склали всього 15 гривень, однак відповідач не виконав свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом, що стало наслідком пролонгації договору на стандартних (базових) умовах (5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом, строк нарахування яких не може перевищувати 60 днів). Також суд звертає увагу, що позивачем не нараховувались жодні штрафні санкції, а тому підстав для застосування ч.3 ст.551 ЦК України, тобто зменшення розміру неустойки, немає. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат у вигляді судового збору та витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог (20015,00 грн (розмір задоволених вимог) х 100 % / 37765,00 грн. (розмір заявлених позовних вимог) = 52,99% задоволених вимог; 2422,40 грн х 52,99%/100 = 1283,62 грн. розмір судового збору, що підлягає стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження надання правничої допомоги та понесених витрат на правничу допомогу позивачем додано до позову договір про надання правничої допомоги №01-07/2024 від 01.07.2024, укладений з АБ «ЛІГАЛ АССІСТАНС», прас-лист послуг, які надає АБ «ЛІГАЛ АССІСТАНС», заявку ТОВ «Коллект Центр» щодо надання юридичної допомоги №2317 від 03.11.2025 щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за договором №4639612, витяг з акту №16 про надання юридичної допомоги від 28.11.2025 відповідно до якого вартість усної консультації склала 4000 грн., складання позовної заяви 9000 грн. Частиною четвертою статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно частини 6 вказаної статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідач просив зменшити розмір заявлених позивачем витрат на правничу допомогу або взагалі відмовити у їх стягненні з огляду на те, що їх розмір є явно завищеним та неспівмірним зі складністю даної справи. При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зроблено висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2024 року у справі № 756/6927/20, від 04 квітня 2024 року у справі № 701/804/21, від 10 квітня 2024 року у справі №530/259/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 367/6289/21, у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони. Дана справа відноситься до категорії малозначних, обсяг документів доданих до позовної заяви є незначним, а судова практика у справах цієї категорії є сталою і не потребувала значного часу для аналізу законодавства. Зважаючи на обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціну позову, значення справи для сторін, враховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності адвокатських послуг, а також розумності їхнього розміру, суд вважає за необхідне визначити суму відшкодування витрат ТОВ «Коллект Центр» на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн. Саме такий розмір витрат на професійну правничу допомогу, на переконання суду є справедливим та обґрунтованим, співмірним зі складністю цієї справи та наданим адвокатом обсягом послуг, а також не суперечитиме принципу розумності судових витрат. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 2649,50 грн (5000 грн. х 52,99%/100).

Outcome: partial