Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

У листопаді 2025 року адвокат Гонцарюк Є.Л. звернувся до суду в інтересах [PERSON] із позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, Чернівецького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, в якій просить скасувати обтяження (арешт), накладений повідомленням Першотравневого РВ УМВС міста Чернівців N?32/440 від 25 січня 2000 року на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований реєстраційною службою Чернівецького міського управління юстиції Чернівецької області 01 квітня 2008 року за N?1253439 ( рішення реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції Чернівецької області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 3038569 від 11.06.2013 року, реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об?єктів нерухомого майна: 6914366 від 01.04.2008 року). Вищезазначені вимоги обґрунтовані наступними обставинами. Чернівецьким районним управлінням поліції ГУНП в Чернівецькій області на адвокатський запит №04/25 від 19.08.2025 року повідомлено, що кримінального провадження (кримінальної справи) №32/440 не існує, по наданій в запиті інформації встановити номер кримінального провадження неможливо. Таким чином, підстави для арешту майна [PERSON] відсутні. Арешт був накладений за правилами КПК України 1960 року , відповідно до статті 126 якого зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна та підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в його застосуванні відпаде потреба. Накладення арешту унеможливлює реалізацію позивачем права розпорядження своїм майном, передбачене ст. 41 Конституції України,зокрема шляхом укладення договору дарування належної йому на праві власності частки цієї квартири. На сьогоднішній день згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Першотравневий РВУ МВС м.Чернівці ліквідований, його правонаступниками є Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області та Чернівецьке районне управління поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області. Вирішити питання щодо скасування обтяження у позасудовому порядку [PERSON] не має можливості, а тому звертається до суду з даним позовом в порядку цивільного судочинства. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Чернівців від 04 грудня 2025 року, після усунення позивачем недоліків, зазначених в ухвалі про залишення позову без руху від 20.11.2025 року, у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання, яке закрито ухвалою суду від 22.12.2025 року. У відзиві на позов, поданому до суду 18.12.2025 року, представник відповідача ГУНП в Чернівецькій області Волковська Н.В. просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , виходячи з наступного. Арешт нерухомого майна, належного позивачу, був зареєстрований не на підставі постанови уповноваженого органу про накладення арешту, а виключно на підставі повідомлення, що саме по собі не є належним та достатнім правовим актом для обмеження права власності; документ, який слугував би належною підставою для внесення відповідного запису про обтяження, у матеріалах справи відсутній та суду не наданий. Крім того, позивач у позовній заяві посилається на кримінальну справу (провадження) № 32/440, однак, як вбачається з відповіді на адвокатський запит, викладеної у листі ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області № 100502-2025 від 28 серпня 2025 року, кримінального провадження за вказаним номером не існує, додаткової інформації для ідентифікації можливої кримінальної справи відносно [PERSON] стороною позивача не надано. Чернівецьке районне управління поліції ГУНП в Чернівецькій області та Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області не є правонаступниками УМВС України в Чернівецькій області та, відповідно, Першотравневого РВ УМВС України в Чернівецькій області, які зазначені як органи, від імені яких було складено повідомлення, що стало підставою для реєстрації обтяження, а тому не можуть нести відповідальність за рішення, дії або бездіяльність ліквідованих органів внутрішніх справ та не є суб`єктами, уповноваженими вирішувати питання щодо скасування спірного арешту, тобто позовні вимоги заявлені до неналежних відповідачів. У судове засідання 29.01.2026 року представник позивача та [PERSON] не з`явилися. При цьому від адвоката Гонцарюка Є.Л. надійшла письмова заява про розгляд справи без його участі та без участі позивача. Відповідачі у судове засідання також не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. За таких обставин, у відповідності до ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, а її розгляд проводився за відсутності учасників . Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позову, виходячи з наступного. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказує, що він є власником майна, на яке накладено арешт, що порушує його право власності, зокрема перешкоджає укладенню договору дарування, внаслідок чого він змушений звертатися із цим позовом про зняття арешту у порядку цивільного судочинства. Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу. Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України). Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України). Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод . Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Так, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час досудового розслідування рішення про скасування арешту майна, КПК України 1960 року не встановлював. Статтею 386 ЦК України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 8 листопада 2019 року № 643/3614/17 зазначила наступне. У межах кримінальної справи позивачі не набували процесуального становища підозрюваних, обвинувачених, а як власники майна чинним на той час КПК України 1960 року не були наділені процесуальним правом ініціювати питання про звільнення його з-під арешту. З огляду на викладене, а також на втрату чинності КПК України 1960 року, тривалий час після закриття справи, істотні організаційні та кадрові зміни, що відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності позивачів шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, які ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають із цивільних правовідносин та відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Натомість вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Аналогічна правова позиція викладена також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19). Таким чином, враховуючи правові підстави позову та те, що арешт на частку квартири позивача був накладений за правилами КПК України 1960 року, позивач є власником арештованого майна, який не може розпорядитися своєю власністю, вбачається наявність спору про захист права власності, який підлягає вирішенню в порядку саме цивільного судочинства. Як встановлено судом, рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 червня 2013 року було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання часток у спільному майні подружжя та визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] ( по частині за кожним) ( а.с.4-6). Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 27 серпня 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 червня 2013 року залишено без змін (а.с.7-10). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 листопада 2020 року скасовано вжиті заходи забезпечення позову по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання часток у спільному майні подружжя, застосовані ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 червня 2013 року у вигляді накладення заборони на відчуження квартири [ADDRESS] ( а.с.11). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 15 серпня 2025 року за № 439674831 на підставі повідомлення Першотравневого РВ УМВС міста Чернівців № 32/440 від 25 січня 2000 року реєстраційною службою Чернівецького міського управління юстиції Чернівецької області 01 квітня 2008 року за № 1253439 зареєстроване обтяження (арешт) на нерухоме майно [PERSON] : частку квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). З відповіді на адвокатський запит слідчого відділу Чернівецького районного управління поліції ГУНП в Чернівецькій області від 28.08.2025 року вбачається, що кримінального провадження (кримінальної справи) №32/440 не існує, по наданій у запиті інформації встановити номер кримінального провадження не можливо ( а.с.16). Відповідно до листа ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області до Першої чернівецької державної нотаріальної контори Чернівецької області до Чернівецького РУП ГУНП у Чернівецькій області з листом звернувся [PERSON] з приводу розгляду листа слідчого СВ Першотравневого РВ ЧМУ УМВС України в Чернівецькій області капітана міліції Борисяка В.I., адресованого за вих. N? 32/440 від 25.01.2000 року нотаріальній конторі №1, в м. Чернівці ( вх. N?120 від 14.02 2000) шодо накладення арешту на квартиру [ADDRESS] та обмеження у проведенні буль-яких дій з вказаною нерухомістю. Правонаступником Першотравневого РВ ЧМУ УМВС України в Чернівецькій області є Чернівецьке районне управління поліції ГУНП в Чернівецькій області, слідчий Борисяк В.І. звільнений з органів міліції в 2011 році. Враховуючи обставини та матеріали кримінальних справ, які перебували у провадженні слідчих в 2000 році, відпала підстава у подальшому виконанні листа слідчого Борисяка В І. щодо обмеження у проведенні будь-яких дій з нерухомістю щодо накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Тому у відповідності до даного листа ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області просить Першу чернівецьку державну нотаріальну контору Чернівецької області вжити заходів щодо скасування накладеного арешту на вказану квартиру ( а.с.28). З відповіді Офісу Генерального прокурора від 13.01.2025 року №25/3-32 вих-25, наданої на виконання ухвали Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22.12.2025 року про витребування доказів вбачається наступне. Відповідно до Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 N? 298 (зі змінами), облік осіб, які вчинили кримінальні правопорушення та які підозрюються у їх вчиненні, в інформаційній системі здійснюється з моменту набуття особою процесуального статусу підозрюваного. Згідно з даними Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальні провадження, в яких містяться відомості про притягнення [PERSON] , [INFO] , до кримінальної відповідальності як підозрюваного, обвинуваченого не встановлені. Також за результатами опрацювання масиву даних ЄРДР та ураховуючи особливості здійснення пошуку в цій системі встановити кримінальні провадження за іншими запитуваними даними не видалося можливим. Таким чином, на теперішній час визначити в рамках якої кримінальної справи було накладено арешт на належну [PERSON] на праві власності частку квартири [ADDRESS] (на даний момент бульвар Героїв Крут на підставі повідомлення Першотравневого РВ УМВС міста Чернівців № 32/440 від 25 січня 2000 року реєстраційною службою Чернівецького міського управління юстиції Чернівецької області 01 квітня 2008 року за № 1253439 не є можливим та не зазначено відповідними органами. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачами не надано та судом не здобуто доказів на підтвердження наявності правових підстав та необхідності існування накладеного обтяження на спірне майно на момент розгляду справи. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Виходячи з зазначеного, оскільки [PERSON] згідно наявних доказів до будь-якої кримінальної відповідальності не притягувався та не притягується, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини, які б свідчили, що зареєстроване Першою чернівецькою державною нотаріальною конторою Чернівецької області за №6852752 від 24.03.2008 року обтяження на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , власником якої є позивач, на даний час забезпечує виконання будь-яких реальних вимог чи виконання рішення суду, накладення арешту на майно має наслідком заборону його відчуження, суд дійшов переконання, що збереження арешту є невиправданим втручанням у право позивача на мирне володіння майном та позбавляє його можливості вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Щодо належності відповідача у справі, то суд враховує, що в постанові від 27 лютого 2020 року у справі № 826/27239/15, надаючи оцінку аргументам ГУ НП у м. Києві про те, що воно не є правонаступником УМВС, Верховний Суд звернув увагу на правові висновки Верховного Суду України, висловлені в постановах від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14. У цих постановах Верховний Суд України вказав, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Отже, ГУ НП, з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, по суті, є правонаступником УМВС. Крім того, за змістом постанови від 26 квітня 2022 року у справі № 705/2556/21 Верховний Суд відхилив доводи сторони про те, що ГУНП в Черкаській області є неналежним відповідачем. При цьому Верховний Суд виходив з того, що 14 грудня 2018 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб -підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення Уманського МВ УМВС України в Черкаській області (ідентифікаційний код 08676470), постанова якого зазначена, як підстава реєстрації обтяження майна. Наразі територіальним органом Національної поліції в Черкаській області, як юридичною особою публічного права, є саме ГУНП в Черкаській області, до складу якого входить відповідний підрозділ поліції в місті Умані. Отже, з урахуванням наведених вище висновків Верховного Суду, даний позов поданий до належних відповідачів. Підсумовуючи викладене, зважаючи на наявність накладеного арешту на нерухоме майно позивача понад 17 років, відсутність підстав для застосування обтяження на його майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку, суд приходить до висновку про необхідність захисту прав позивача шляхом скасування такого арешту та про часткове задоволення позовних вимог з огляду на те, що позивачу належить частка квартири за адресою: [ADDRESS] . На підставі зазначеного,

Outcome: partial