Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

В липні 2025 року [PERSON] звернулася до суду із вищенаведеним позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування доводів позову позивач посилається на те, що є власницею квартири [ADDRESS] , в якій зареєстрована та постійно проживає, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та довідкою про реєстрацію місця проживання Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради №23071-000434601-037-05 від 08.02.2021р. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради №23071-000439807-037-05 від 19.02.2021р., у вказаній квартирі, крім позивачки, зареєстрована також колишня невістка - [PERSON] , [INFO] . Однак, після розлучення з її сином, у вказаній квартирі відповідачка не проживає з 08.06.2024р., що підтверджується актом про непроживання, складеним головою кооперативу «Передовик» Бабуріною Є.М. При цьому участі в утриманні житла відповідачка не приймає, ним не користується, комунальні платежі не сплачує, будь-яких власних речей в квартирі не зберігає і взагалі квартирою не цікавиться. Перешкод в користуванні житловим приміщенням відповідачці ніхто не чинив. Вирішити питання зняття з реєстрації у позасудовому порядку не представляється можливим, оскільки місце знаходження відповідачки не відоме. Наявність реєстрації відповідачки в квартирі створює для позивачки певні правові наслідки, перешкоджає здійснювати в повному обсязі право власності на квартиру щодо розпорядження нею. Позивач в судове засідання не з`явився подав заяву про слухання справи за його відсутності. В судове засідання відповідач не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що позивачка є власницею квартири [ADDRESS] , в якій зареєстрована та постійно проживає, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та довідкою про реєстрацію місця проживання Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради №23071-000434601-037-05 від 08.02.2021р. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради №23071-000439807-037-05 від 19.02.2021р., у вказаній квартирі, крім позивачки, зареєстрована також колишня невістка - [PERSON] , [INFO] . Після розлучення з її сином, у вказаній квартирі відповідачка не проживає з 08.06.2024р., що підтверджується актом про непроживання, складеним головою кооперативу «Передовик» Бабуріною Є.М. В утриманні житла відповідачка не приймає, ним не користується, комунальні платежі не сплачує, будь-яких власних речей в квартирі не зберігає і взагалі квартирою не цікавиться. Наявність реєстрації відповідачки в квартирі створює для позивачки певні правові наслідки, перешкоджає здійснювати в повному обсязі право власності на квартиру щодо розпорядження нею. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішував справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Судом встановлено, що відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18). З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Відповідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved