Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

АТ «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу. Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач надає послуги з розподілу природного газу, а відповідач є споживачем таких послуг. Відповідні послуги надаються на підставі типового договору розподілу природного газу. Фактом приєднання [PERSON] до умов договору розподілу природного газу є дії пов`язані зі споживанням природного газу на об`єкті нерухомості за адресою: [ADDRESS] , що свідчить щомісячна зміна показників лічильника в сторону збільшення, оплата за спожитий природний газ. Позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі та надав відповідачу послуги з розподілу природного газу, однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав та не сплатив заборгованість за надані послуги за період з січня 2020 по серпень 2021 року, яка становить 3549,26 грн. Посилаючись на викладене просить стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за надані послуги з розподілу природного газу у розмірі 3549,26 грн. та судові витрати. В порядку передбаченому ЦПК України, відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву. У поданому відзиві на позовну заяву зазначив, що позивачем не доведено розмір заборгованості відповідача, оскільки вказаний розмір заборгованості розрахований виходячи із обсягу річної замовленої потужності 5195,49 м3 за 2020 рік та 3115,88 м3 за 2021 рік, шляхом множення фактичного об`єму спожитого природного газу на коєфіціент коригування показів лічильника, який відповідач вважає недоведеним. Також відповідач зазначає, що позивачем не надано помісячного розрахунку об`єму газу із застосуванням відповідного коефіцієнту, доказів розташування лічильника відповідача зовні приміщення на відстані від місця входу газопроводу із землі до вхідного штуцера лічильника більше ніж 1,0 м., не зазначено технічних характеристик лічильника відповідача, не зазначено про наявність або відсутність елементів термокомпенсації в лічильнику. Також відповідач зазначає про наявність між сторонами цивільно-правових відносин щодо розподілу природного газу, при цьому стверджуючи, що позивачем не доведено факту приєднання [PERSON] до умов договору розподілу природного газу, а також те, що саме [PERSON] є споживачем природного газу на об`єкті нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Відповідач також зазначив, що позивачем не надано документів на підтвердження повноважень представника. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Позивачем надано відповідь на відзив, у якому останній заперечив твердження відповідача, зазначив, що відзив подано з пропуском встановленого законом строку. Відповідачем надано заперечення, згідно якого, зазначив, що позивач не довів факту надання послуги з розподілу природного газу, не довів факту ознайомлення відповідача з умовами договору з розподілу природного газу, не довів розміру заборгованості. Позивачем 06.07.2022, 09.12.2022 року надано додаткові пояснення. Відповідачем 19.10.2022, 09.12.2022 року надано додаткові пояснення. Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 11.10.2021 року відкрито провадження у справі та визначено здійснювати її розгляд в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 28.09.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 28.09.2022 року визнано явку представника позивача обов`язковою. Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 10.07.2023 року залишено без розгляду позовну заяву у зв`язку із повторною неявкою представника позивача. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 22.01.2024 року апеляційну скаргу АТ «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз» на ухвалу Хустського районного суду Закарпатської області від 10.07.2023 року задоволено, відповідну ухвалу Хустського районного суду Закарпатської області скасовано, справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду. Після надходження цивільної справи до суду першої інстанції судом призначались судові засідання. В судове засідання 28.01.2026 року представник позивача АТ «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз» не з`явився, до суду подав заяву в якій просить розгляд справи провести у його відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання 28.01.2026 року не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювався. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов АТ «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз» слід задовольнити, виходячи з наступного. За положеннями ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно ч.1 ст.714 ЦК України, за договором постачання енергетичних та інших ресурсів через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.40 Закону України «Про ринок природного газу» розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами. За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу. Типовий договір розподілу природного газу затверджується Регулятором. Оператор газорозподільної системи має забезпечити додержання принципу недискримінації під час укладення договорів розподілу природного газу з замовниками. Договір розподілу природного газу є публічним. Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2494, затверджено Кодекс газорозподільних систем, яким визначено взаємовідносини оператора газорозподільних систем із суб`єктами ринку природного газу, а також правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газорозподільних систем. Пунктом 2 глави 1 Розділу 6 Кодексу газорозподільним систем передбачено, що доступ споживачів, у тому числі побутових споживачів, до ГРМ для споживання природного газу надається за умови та на підставі укладеного між споживачем та Оператором ГРМ (до ГРМ якого підключений об`єкт споживача) договору розподілу природного газу, що укладається за формою Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2498 (далі - типовий договір розподілу природного газу), в порядку, визначеному цим розділом. Відповідно до п. 3 глави 3 Розділу 6 Кодексу газорозподільних систем, договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням ст. ст.633,634,641,642 ЦК України за формою типового розподілу природного газу. Згідно п.7 глави 3 Розділу 6 Кодексу газорозподільних систем фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу є вчинення споживачем будь - яких дій які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви - приєднання, сплата рахунку Оператора ГРМ та /або документально підтверджене споживання природного газу. Пунктами 1, 2 глави 6 Розділу 6 Кодексу газорозподільних систем передбачено, що розрахунки споживача за послугу розподілу природного газу, що надається Оператором ГРМ за договором розподілу природного газу, здійснюються виходячи з величини річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача та оплачуються споживачем рівномірними частками протягом календарного року. Місячна вартість послуги розподілу природного газу визначається як добуток 1/12 річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача на тариф, встановлений Регулятором для відповідного Оператора ГРМ із розрахунку місячної вартості одного кубічного метра замовленої потужності. Річна замовлена потужність (за замовчуванням) об`єкта (об`єктів) споживача на розрахунковий календарний рік визначається Оператором ГРМ виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за газовий рік, що передував розрахунковому календарному року, який визначається відповідно до вимог цього Кодексу, крім випадків, передбачених цією главою. Відповідно до пунктів 1.1, 1.3, 1.4 Розділу І Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року №2498, цей Типовий договір розподілу природного газу (далі - Договір) є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Цей Договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання Споживача до умов цього Договору (акцептування договору) є вчинення Споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти Договір, зокрема надання підписаної Споживачем заяви-приєднання за відповідною формою та/або сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. Послуга з розподілу природного газу - послуга Оператора ГРМ, яка надається Споживачу та включає в себе забезпечення цілодобового доступу Споживача до газорозподільної системи в межах приєднаної потужності його об`єкта і розподіл (переміщення) належного Споживачу (його постачальнику) природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки до межі балансової належності об`єкта Споживача. Згідно з Розділом ІІ Типового договору розподілу природного газу за цим Договором Оператор ГРМ зобов`язується надати Споживачу послугу з розподілу природного газу, а Споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим Договором. Обов`язковою умовою надання Споживачу послуги з розподілу природного газу є наявність у Споживача об`єкта, підключеного в установленому порядку до газорозподільної системи Оператора ГРМ. АТ «Закарпатгаз» відповідно до ліцензії надає послуги з розподілу природного газу на території Закарпатської області. В свою чергу відповідач [PERSON] здійснював споживання природного газу за адресою [ADDRESS] , що свідчить акцептування ним Типового договору розподілу природного газу відповідно до пунктів 1.1, 1.3, 1.4 Розділу І Типового договору розподілу природного газу та п. 7 глави 3 Розділу 6 Кодексу газорозподільних систем. Наведена обставина підтверджує існування між сторонами договірних правовідносин щодо надання послуг з розподілу природного газу, що також не заперечує відповідач та визнає у викладеному відзиві на позов. Твердження відповідача про протилежне спростовується матеріалами справи. Відтак АТ «ОРСГ «Закарпатгаз» правомірно нараховувало заборгованість за надані послуги з розподілу природного газу споживачу [PERSON] . Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на серпень 2021 року заборгованість [PERSON] за послуги з розподілу природного газу становить 3549,26 грн. /а.с. 18-19/. Правильність такого розрахунку не спростовано відповідачем, ним не подано суду жодного доказу на спростування розрахунку заборгованості, контррозрахунку заборгованості відповідачем також надано не було, у зв`язку із чим у суду не має сумнівів, що такий розрахунок здійснено у відповідності до п.п. 1, 2 глави 6 Розділу 6 Кодексу газорозподільних систем, а тому такий береться судом до уваги. З наданих позивачем письмових доказів судом достовірно встановлено, що відповідач умови договору не виконував, не сплачував вартість наданих послуг з розподілу природного газу за період з січня 2020 по серпень 2021 року, яка становить 3549,26 грн. Узагальнюючи наведене суд відхиляє усі доводи, наведені відповідачем у відзиві на позов, додаткових поясненнях, оскільки такі спростовуються матеріалами справи. Відтак позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відхиляючи доводи відповідача суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) Європейський Суд з прав людини наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29). Крім того, відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; хоча судді мають можливість, а інколи зобов`язані вчиняти певні дії з власної ініціативи, судді повинні давати відповідь лише на належні доводи, які здатні вплинути на вирішення спору (пункт 39); виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права. Дотримуючись вищевикладених норм та рекомендацій, суд вважає за можливе не надавати відповіді у рішенні на інші аргументи і доводи сторін у справі, оскільки вони не впливають на правильне вирішення спору. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2270 грн.

Outcome: approved