Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в м. Донецьк, Донецької області, Україна. В обґрунтування вимог в заяві зазначено, що Заявник є рідним сином [PERSON] , який помер [INFO] в м. Донецьк, Донецької області, Україна. На тимчасово окупованій території України від імені так званих органів «ДНР» видано: довідка про смерть [PERSON] , причина смерті - злоякісна інтоксикація. Також є фотознімок з місця поховання. Оскільки документи про смерть видані на тимчасово окупованій території, Заявник не має можливості зареєструвати смерть батька на території України, і для цього звертається до суду. Заявник у судове засідання не прибув, повідомлений належним чином шляхом направлення повістки за номером телефону, про що в матеріалах справи наявна довідка про успішну доставку, однак подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, на вимогах наполягає та просить задовольнити. Представник заінтересованої особи - Оболонський районний у місті Києві відділ ДРАЦС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся завчасно, виходячи з вимог ст. 317 ЦПК України щодо невідкладного розгляду даної справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що заява підлягає задоволенню виходячи з такого. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Із досліджених судом письмових доказів встановлено таке. Заявник є громадянином України, який народився [INFO] в м. Донецьк, Донецької області, Україна. Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 28.08.1986 р., [PERSON] є рідним сином [PERSON] (в свідоцтві про народження вказано прізвище російською мовою « [PERSON] »). Відповідно до копії паспорта громадянина України [PERSON] народився [INFO] в м. Уяр, Красноярського краю. Відповідно до копії довідки про смерть виданої 23.03.2023 року на тимчасово окупованій території України незаконним органом, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , причина смерті - злоякісна інтоксикація. 24 березня 2023 року на тимчасово окупованій території України незаконним органом видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , у якому вказано, що [PERSON] , який народився у м. Уяр, Красноярського краю, [INFO] , помер [INFO] у м. Донецьк, Донецької області, Україна. 24 березня 2023 року на тимчасово окупованій території України незаконним органом видано свідоцтво про поховання, у якому вказано, що [PERSON] , який помер [INFO] , похований на кладовищі у м. Донецьк. На наданому Заявником фотознімку зображено місце поховання [PERSON] ([INFO]). Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На підставі п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Суд керується також положеннями ч. 1 ст. 317 ЦПК України, якою визначено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Даючи оцінку допустимості доказів - документів, виданих на тимчасово окупованій території України, суд керується частиною 2 статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Разом із тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСЛП), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Тому, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, Молдови та Росії де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Згідно з Указом Президента України «Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях» 07 лютого 2019 року №32/2019, м. Донецьк Донецької області є тимчасово окупованою територією з 07.04.2014. Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Відтак, суд, як виняток, приймає до уваги дані смерті особи, дату і місце, які зазначені у документах, виданих на тимчасово окупованій території. Таким чином, на переконання суду, дослідженими у справі доказами доведено факт смерті [PERSON] , у зв`язку з чим заява підлягає задоволенню. Встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території має юридичне значення для Заявника, оскільки необхідне для реєстрації такого факту у встановленому законом порядку. Згідно ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved