Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, у якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , батьком [PERSON] , [INFO] та внести зміни в актовий запис цивільного стану про народження [PERSON] , [INFO] , а саме у графі «відомості про батька» вказати батьком [PERSON] , [INFO] , громадянин України і змінити прізвище дитини з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з відповідачем проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. Від цих стосунків відповідач [INFO] народила доньку [PERSON] . В подальшому 27 линпя 2012 року сторони зареєстрували шлюб, який згодом було розірвано рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 липня 2023 року. Вказує, що відповідач не мав сумнівів щодо свого батьківства щодо [PERSON] , виховував та утримував доньку. На даний час відповідач змінив свою поведінку, в добровільному порядку реєструвати себе батьком дитини відмовляється, у зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду з позовом про визнання відповідача батьком, оскільки в позасудовому порядку вона не має можливості вирішити це питання. Ухвалою судді Чернігівського районного суду Чернігівської області від 31 липня 2025 року відкрито позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 08 вересня 2025 року призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, провадження по справі зупинено, ухвалу по справі направлено на виконання до експертної установи для її проведення. 22 вересня 2025 року від експерта Чернігівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України надійшло клопотання про забезпечення явки [PERSON] , [PERSON] та дитини [PERSON] , для відбору біологічних зразків (букального епітелію) до Чернігівського НДЕКЦ МВС. 23 жовтня 2025 року до суду надійшло повідомлення експерта Чернігівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України про неможливість проведення судової молекулярно-генетичної експертизи від 10 жовтня 2025 року №СЕ-19/125-25/12988-БД, разом через неявку [PERSON] до експертної установи. Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2025 року поновлено провадження у справі. Представник позивача адвокат Богданова І.Д. у судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлявся належним чином. Клопотання про відкладення розгляду справи, до суду відповідач не надіслав, про причину неявки суд не повідомив, відзив та інші заяви з процесуальних питань від нього до суду не надходили. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, оскільки позивач проти винесення заочного рішення не заперечував. Суд, заслухавши представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої у свідоцтві про народження серії [NUMBER] , зазначено [PERSON] , матірёю - [PERSON] (а.с. 4). Відомості про батька дитини [PERSON] внесено зі слів матері, відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України №00025788971 від 28 лютого 2020 року (а.с. 5). Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , 27 липня 2012 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Прізвище позивача після реєстрації шлюбу « [PERSON] » (а.с. 6). Заочним рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 липня 2023 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7-8). За змістом ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду. Визнання батьківства за рішенням суду регулюється нормою статті 128 СК України. Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 3 ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. За нормою ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Визнання батьківства за рішенням суду розглядається як засіб захисту прав дитини, тобто міра, спрямована на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Визначення батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема обов`язку з утримання дитини. У постанові Верховного Суду від 19 червня 2023 року по справі № 180/568/19 зазначено, що доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Приписами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно із ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може гуртуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року). Верховний Суд у постанові від 16.05.2018 по справі № 399/1029/15-ц зазначив, що експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази. Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, букального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини. Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. За відсутності біологічного матеріалу хоча б однієї зі сторін провести дослідження неможливо. Як зазначалося вище, ухвалою суду від 08 вересня 2025 року за клопотанням представника позивача [PERSON] у справі було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу з метою встановлення біологічного батьківства відповідача [PERSON] , [INFO] , відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Проте експертиза не була проведена у зв`язку із неявкою [PERSON] для відбору біологічних зразків до Чернігівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, про що зазначено у повідомленні судового експерта Флюгерт А.П. про неможливість проведення експертизи № СЕ-19/125-25/12988-БД від 10 жовтня 2025 року, тому призначена судом експертиза проведена не була. Відповідно до положень ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. У постанові Верховного Суду від 10.05.2022 у справі № 473/1343/18 (провадження № 61-827св22) зазначено, що стаття 109 ЦПК України встановлює процесуальні наслідки для осіб, які ухиляються від участі в експертизі. Суд може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні лише у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо. Застосування наслідків ухилення від участі в експертизі можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі. Ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи. Згідно з частиною 4, пунктами 3-5 ч. 5 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Частиною 1 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні. Відповідач не повідомив наявність поважних причин, які перешкоджали йому з`явитися до експертної установи для відбору його біологічних зразків. Неявка відповідача до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення експертизи свідчить про його небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивачки про його батьківство. З огляду на викладене, суд констатує ухилення відповідача від проведення експертизи та вважає факт, для з`ясування якого була призначена експертиза, визнаним. У постанові Верховного Суду від 16.05.2018 по справі № 760/3977/15-ц зазначено, що висновок судово-генетичної експертизи не є єдиним доказом походження дитини від певної особи, такий факт може бути доведено й іншими доказами. Такого ж висновку Верховний Суд дійшов у постановах від 18.02.2021 по справі № 569/13821/18 та від 27 січня 2023 року по справі № 125/1983/21. Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надали показання, що [PERSON] та [PERSON] проживали спільно як подружжя, у позивача [INFO] народилась донька [PERSON] . [PERSON] визнавав цю дитину своєю донькою, піклувався про неї як батько, забезпечував матерально. Згідно із положень статей 1, 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства», у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю. За змістом ст.ст. 3, 4, 7 Конвенції з прав дитини від 29.11.1989, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, визнаних у цій Конвенції. Дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. У відповідності до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду справи про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року). Оцінивши покази свідків, письмові докази, а також враховуючи положення ст. 109 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність визнання факту для з`ясування якого у справі була призначена експертиза, оскільки відповідач ухилився від проведення експертизи, натомість без його участі провести відповідну експертизу неможливо. Відповідно до п.п. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. У відповідності до п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року № 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису. За положеннями статті 134 СК України, на підставі заяви осіб, зазначених у статті 126 СК України або рішення суду, орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове Свідоцтво про народження. З огляду на викладене та урахувавши інтереси дитини, суд дійшов висновку, що позов про визнання батьківства [PERSON] щодо дитини [PERSON] , [INFO] , підлягає задоволенню. Оскільки, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання батьківства [PERSON] щодо дитини [PERSON] , [INFO] , підлягають задоволенню вимоги про внесення змін до актового запису про народження дитини щодо відомостей про батька.

Outcome: approved