Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

02 січня 2026 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ», Банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що 15 листопада 2017 року [PERSON] уклала з Акціонерним товариством «Ідея Банк» (далі АТ «Ідея Банк») кредитний договір № Z62.843.70108, відповідно до якого отримала кредит у розмірі 15896 гривень на строк 18 місяців на умовах сплати процентів за користування кредитом за ставкою 15 % річнихіз сплатою щомісячної комісії відповідно до графіку платежів. Право вимоги за вказаним кредитним договором на підставі договору факторингу № 12/89 від 02 грудня 2020 року перейшло до ТОВ «ФК «ЄАПБ». Вказуючи, що у зв`язку з невиконанням відповідачкою належним чином умов кредитного договору у неї виникла заборгованість в розмірі 20148,72 гривень, позивач просив стягнути з відповідачки суму заборгованості та судові витрати. У судове засідання представниця позивача не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена (а. с. 45, 46), у позовній заяві вказала, що позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти заочного розгляду справи та просить справу розглядати без її участі (а. с. 4). Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи в контексті положень частини одинадцятої статті 128 ЦПК України була належним чином повідомлена (а. с. 44, 48), про причини неявки суд не повідомляла, відзив на позов не подавала. Враховуючи, що в судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд ухвалою від 29 січня 2026 року постановив проводити заочний розгляд справи. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 ЦК України). Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що 15 листопада 2017 року [PERSON] звернулася до Банку із заявою-анкетою на отримання кредиту та інших послуг (а. с. 10). Того ж дня відповідачка уклала із АТ «Ідея Банк» кредитний договір № Z62.843.70108, відповідно до умов якого отримала кредит в сумі 15896 гривень на строк 18 місяців на умовах сплати процентів за користування кредитом за ставкою 15 % річнихіз сплатою комісії з обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1,8% щомісячно від початкової суми кредиту відповідно до графіку платежів (а. с. 5-8). Кредитний договір, паспорт споживчого кредиту підписаний фізичними підписами сторін (а. с. 8) Разом із укладенням кредитного договору [PERSON] власноруч підписала згоду-повідомлення фізичної особи клієнта банку, заяву про акцепт публічної оферти ПАТ «Ідея Банк» на укладення договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку, заяву-анкету від 15 листопада 2017 року,згода-повідомлення фізичної особи клієнта Банку від 15 листопада 2017 року, заяву про приєднання до договору добровільного страхування життя № ПБ130800 від 23 травня 2014 року, паспорт споживчого кредиту та ознайомлено з графіком щомісячних платежів за кредитним договором (а. с. 9,10, 11-12, 13, 14, 15). Отримання відповідачкою кредитних коштів та користування ними підтверджується також ордером-розпорядженням № 1 від 15 листопада 2017 року та випискою про рух коштів (а. с. 16, 20-21). АТ «Ідея Банк», надавши відповідачці кредит, свої зобов`язання за Договором виконало, цей договір є укладеним відповідно до вимог статті 1054 ЦК України, оскільки передача грошей відбулася і сторонами кредитного договору було досягнуто згоди відносно всіх його істотних умов. Такі ж висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19), від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20), від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19 (провадження № 61-9071ск20). У зв`язку з неналежним виконанням позичальницею своїх зобов`язань за кредитним договором № Z62.843.70108 від 15 листопада 2017 року станом на 02 грудня 2020 року утворилася заборгованість у розмірі 20148,72 гривень, з яких заборгованість за тілом кредиту 8519,06 гривень, заборгованість за процентами 3544,05 гривень, заборгованість за комісією за обслуговування кредиту 8085,61 гривень (а. с. 22). Наведені обставини свідчать про те, що між АТ «Ідея Банк» та відповідачкою [PERSON] виникли договірні зобов`язання, які випливають із вказаного вище кредитного договору, цей договір є укладеними відповідно до вимог статей 639, 1054 ЦК України, оскільки передача грошей відбулася і сторонами кредитного договору була досягнута згода відносно всіх його істотних умов. Такі ж висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19), від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20), від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19 (провадження № 61-9071ск20). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Відступлення права вимоги по суті це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Частиною першою статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). З матеріалів справи видно, що 02 грудня 2020 року між АТ «Ідея Банк»» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу №12/89 (а. с. 23-24). Відповідно до пункту 2.1 вказаного договору АТ «Ідея Банк» відступає ТОВ «ФК «ЄАПБ», а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження АТ «Ідея Банк» за плату та на умовах, визначених цим договором. Зобов`язання по оплаті договору факторингу фактором повністю виконані (а. с. 25). Відповідачка [PERSON] є у витязі з Додатку №1 до договору факторингу №12/89 від 02 грудня 2020 року Реєстру боржників №1 і загальна сума її зобов`язань за кредитним договором № Z62.843.70108 від 15 листопада 2017 року становить 20148,72 гривень (а. с. 26). Аналіз наведених норм матеріального права та обставин справи дає підстави для висновку, що позивач набув у встановленому законом порядку право вимоги до відповідачки за кредитним договором № Z62.843.70108 від 15 листопада 2017 року, укладеним між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] . У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У цій справі кредитний договір, укладений між відповідачем та первісним кредитором, договір факторингу, укладений між первісним кредитором та ТОВ «ФК «ЄАПБ», в установленому законом порядку недійсними не визнані, у зв`язку з чим у розглядуваному випадку відповідно до положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності вказаних правочинів. Звертаючись до суду із цим позовом, позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № Z62.843.70108 від 15 листопада 2017 року станом на 02 грудня 2020 року у розмірі 20148,72 гривень, з яких заборгованість за тілом кредиту 8519,06 гривень, заборгованість за процентами 3544,05 гривень, заборгованість за комісією за обслуговування кредиту 8085,61 гривень. Розрахунок проведений з дотриманням узгоджених сторонами вищевказаних істотних умов Договору. За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, та відповідно до зазначених норм матеріального права суд дійшов висновку про наявність у розглядуваному випадку передбачених законом підстав для стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором, оскільки остання порушила його умови, що виразилося у неналежному виконанні договірних зобов`язань, а саме неповерненні кредитних коштів у визначений договором строк. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3028 гривень. На підставі викладеного, статей 512, 514, 526, 530, 549, 610, 612, 625, 629, 634, 1046, 1048 ЦК України та

Outcome: approved