Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

В провадженні суду перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ майна. В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що згідно свідоцтва про право власності на житло (в порядку приватизації) від 04 вересня 2002 року [PERSON] і [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] . На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2007 року було визнано право власності за [PERSON] частину спірного житла і це право власності зареєстровано в КП ДМБТІ ДОР18 жовтня 2007 року, реєстраційний номер 2070038. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2008 року апеляційна скарга [PERSON] задоволена, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2007 року скасоване і справа передана на новий розгляд. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19.10.2010 відмовлено в визнання права власності за [PERSON] . Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07.06.2011 було задоволено позов [PERSON] , скасовано реєстрацію права власності на частки спірної квартири за [PERSON] , поновлено реєстрацію права спільної сумісної власності за позивачкою на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 04 вересня 2002 року. Рішення набуло законної сили, проте позивачка була позбавлена можливості поновити своє право внаслідок відмови КП ДМБТІ в такій реєстрації. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06.11.2012 визнано за [PERSON] право спільної сумісної власності на квартиру, визначено частки співвласників у праві спільної сумісної власності, припинено право спільної сумісної власності на квартиру, визнано право власності на частку спірної квартири за кожним співвласником, усунуто позивачу перешкоди в користуванні квартирою шляхом зобов`язання [PERSON] забезпечити безперешкодний доступ [PERSON] до квартири, позивач вселена в квартиру. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.03.2013 залишено в силі лише в частині вселення позивача в спірну квартиру, в іншій частині скасовано повністю. При ухвалені вказаного рішення суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07.06.2011 було поновлено право власності на частку спірної квартири, право власності не порушено, тому повторне звернення до суду є безпідставним. 11.04.2024 позивач звернулась до державного реєстратора з заявою про реєстрацію права власності на майно, однак рішенням останнього від 28.05.2024 позивачу було відмовлено в проведенні реєстраційних дій оскільки в судовому рішенні від 07.06.2011 відсутні відомості про визнання права власності за заявником та їй необхідно надати судове рішення саме з цього приводу. На підставі викладеного позивач просить суд поділити між сторонами майно та визнати за нею право власності на частку квартира [ADDRESS] . Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 07 липня 2024 року указана позовна заява передана для розгляду судді Батмановій В.В. (а.с.30). Ухвалою судді від 03 липня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна (а.с. 32). Ухвалою судді від 16 вересня 2024 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 67). Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2024 року позовну заяву залишено без розгляду (а.с. 72). Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12.11.2024 ухвалу місцевого суду було скасовано та справу повернуто для продовження розгляду (а.с. 117-118). Відповідач в численних письмових заявах та поясненнях заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав того, що всі питанні по квартирі вже вирішенні, позивач взагалі не мешкає в спірному житлі, багато років квартирою користується лише відповідач. Також просив суд застосувати строки позовної давності по цій справі. Позивач, представник позивача під час судового розгляду підтримали заявлені позовні вимоги, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові та просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідач під час судового розгляду просив відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі. Суд, вислухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21). Згідно свідоцтва про право власності на житло (в порядку приватизації) від 04 вересня 2002 року [PERSON] і [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] . На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2007 року було визнано право власності за [PERSON] частину спірного житла і це право власності зареєстровано в КП ДМБТІ ДОР18 жовтня 2007 року, реєстраційний номер 2070038. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2008 року апеляційна скарга [PERSON] задоволена, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2007 року скасоване і справа передана на новий розгляд. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19.10.2010 відмовлено в визнання права власності за [PERSON] . Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07.06.2011 було задоволено позов [PERSON] , скасовано реєстрацію права власності на частки спірної квартири за [PERSON] , поновлено реєстрацію права спільної сумісної власності за позивачкою на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 04 вересня 2002 року. Рішення набуло законної сили, проте позивачка була позбавлена можливості поновити своє право внаслідок відмови КП ДМБТІ в такій реєстрації. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06.11.2012 визнано за [PERSON] право спільної сумісної власності на квартиру, визначено частки співвласників у праві спільної сумісної власності, припинено право спільної сумісної власності на квартиру, визнано право власності на частку спірної квартири за кожним співвласником, усунуто позивачу перешкоди в користуванні квартирою шляхом зобов`язання [PERSON] забезпечити безперешкодний доступ [PERSON] до квартири, позивач вселена в квартиру. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.03.2013 залишено в силі лише в частині вселення позивача в спірну квартиру, в іншій частині скасовано повністю. При ухвалені вказаного рішення суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07.06.2011 було поновлено право власності на частку спірної квартири, право власності не порушено, тому повторне звернення до суду є безпідставним. Рішенням державного реєстратора від 28.05.2024 було відмовлено в проведенні реєстраційних дій оскільки в судовому рішенні від 07.06.2011 відсутні відомості про визнання права власності за заявником та їй необхідно надати судове рішення саме з цього приводу. Відповідно до ст.ст. 368, 370, 372 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Як вбачається з досліджених матеріалів справи, рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07.06.2011 (справа 2/6891/11) було задоволено позов [PERSON] , скасовано реєстрацію права власності на частки спірної квартири за [PERSON] , поновлено реєстрацію права спільної сумісної власності за позивачкою на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 04 вересня 2002 року. В ухвалі апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.03.2013 наголошено на тому, що оскільки рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07.06.2011 було поновлено право власності на частку спірної квартири, право власності не порушено, тому повторне звернення до суду є безпідставним. Позивач не навела суду жодних нових підстав щодо порушення її права власності. У відповідності до положень ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України). Частиною 1 статті 80 того ж ЦПК України встановлено, - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням наведених у позовній заяві обставин, наданих доказів та досліджених обставин, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов до висновку відмову у задоволенні позовних вимог. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Відповідно до п.2 ч.1 ст. 141 Цивільно - процесуального кодексу України у разі відмови у позові сплачений судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed