Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

Суть спору. 25 серпня 2025 року [PERSON] звернулася до суду до [PERSON] із позовною заявою про стягнення боргу спадкоємцем первісного кредитора. Стислий виклад позиції учасників справи. 1) Позиція позивача. В обґрунтування позовних вимог позивачка покликається на те, що вона є єдиною спадкоємицею першої черги за законом після смерті її матері [PERSON] . Спадщину після смерті [PERSON] позивачка прийняла у встановленому законом порядку та строк.У порядку спадкування до позивачки перейшли також і права вимоги [PERSON] , кредитора у правовідносинах щодо повернення позики. Зокрема, до складу спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] увійшло право вимоги, яке виникло внаслідок невиконання боржником [PERSON] зобов`язань по поверненню коштів по договорах позики, укладеними між [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначає, що за умовами Договору позики № 461, [PERSON] передала у власність [PERSON] грошові кошти розмірі 422 400, 00 грн, що було еквівалентно 15 000 доларів США згідно офіційного курсу НБУ, а [PERSON] обов`язувався повернути [PERSON] суму грошових коштів в національній валюті України, що буде еквівалентна 16 500,00 доларів США, але не пізніше ніж у строк до 31 грудня 2019 року. [PERSON] зобов`язань за Договором позики № 461 не виконав, внаслідок чого в позивачки виникло право вимагати у відповідача сплати боргу та 3% річних. Окрім цього, зазначає, що за умовами договору позики №1431, [PERSON] передала у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 931 200,00 грн, що станом на день укладення договору становить 40000,00 доларів США, які зобов`язувався повернути до 31 грудня 2023 року частинами в доларах США відповідно до наступного графіку: 15 000, 00 доларів США до 31 грудня 2021 року; 25 000, 00 доларів США до 31 грудня 2023 року. [PERSON] свої зобов`язання за договором позики №1431 не виконав унаслідок чого у позивачки виникло право вимоги повернення боргу та 3% річних. Враховуючи те, що відповідач ухиляється від виконання зобов`язань за договорами позики позивачка просить стягнути з відповідача борг за договором позики, укладеним 31 жовтня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Орач Х.І. та зареєстрованим в реєстрі за № 461, у розмірі еквівалентному 16 500, 00 доларів США згідно з офіційним курсом, встановленим Національним банком України, на день виконання рішення та 3 % річних, нарахованих на суму боргу за цим договором позики, у розмірі еквівалентному 1 064, 60 доларів США згідно з офіційним курсом, встановленим Національним банком України, на день виконання рішення; борг за договором позики, укладеним 24 грудня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дудко О.О. та зареєстрованим в реєстрі за № 1431, у розмірі еквівалентному 40 000, 00 доларів США згідно з офіційним курсом, встановленим Національним банком України, на день виконання рішення та 3 % річних, нарахованих на частину суми боргу за цим договором позики, у розмірі еквівалентному 66,58 доларів США згідно з офіційним курсом, встановленим Національним банком України, на день виконання рішення. Також просить покласти на відповідача судові витрати по справі. 2) Позиція відповідача. Відповідач відзив не подав. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 26 серпня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі з викликом сторін та призначено підготовче засідання на 23 вересня 2025 року. Ухвалою суду, постановленою в судовому засіданні 23.09.2025 року, підготовче засідання відкладено у зв`язку з неявкою відповідача. 20 жовтня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 13 листопада 2025 року. Ухвалою суду від 13 листопада 2025 року судове засідання відкладено на 16 грудня 2025 року у зв`язку з неявною відповідача. Ухвалою суду від 16 грудня 2025 року витребувано у позивача оригінали Договору позики від 31 жовтня 2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Орач Х.І., зареєстрований в реєстрі за №461; Договору позики 24 грудня 2019 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дудко О.О., зареєстровано в реєстрі за №1431 для огляду їх у судовому засіданні. Розгляд справи відкладений на 22 січня 2026 року. У судове засідання 22 січня 2026 року відповідач повторно не з`явився, повідомлений належним чином про місце, дату і час судового засідання. Конверт з судовою повісткою про виклик до суду, направлений відповідачу на адресу зазначену у позовній заяві та у відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру, повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній». Згідно з вимогами п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України зазначені документи вважаються врученими відповідачу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №752/11896/17, від 12 лютого 2019 року у справі №906/142/18). Отже, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Враховуючи те, що відповідач повторно не з`явився в судове засідання, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав і представник позивача не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, суд ухвалив проводити розгляд справи згідно ст. 280 ЦПК України в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів за згодою представника позивача. У судовому засіданні представник позивачки адвокат Гринчук В.З. позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позові. На виконання ухвали суду від 16 грудня 2025 року надав для огляду в судовому засіданні оригінали Договору позики від 31 жовтня 2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Орач Х.І., зареєстрований в реєстрі за №461; Договору позики 24 грудня 2019 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дудко О.О., зареєстровано в реєстрі за №1431. Суд, з`ясувавши доводи на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, установив такі фактичні обставини справи, та відповідні до них правовідносини. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. [PERSON] [INFO] , померла приблизно [INFO] , що вбачається із копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 21 березня 2024 року. Відповідно до копії свідоцтва про народження від 13 серпня 1986 року серії [NUMBER] , [PERSON] народилась [INFO] , її матір`ю є [PERSON] . Після смерті [PERSON] , 26 березня 2024 року зареєстровано спадкову справу №72203671, номер у нотаріуса 05/2024, що вбачається із Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 76358778 від 26.03.2024. Як вбачається з довідки вих. №43/02-14 від 09 липня 2025 року приватного нотаріуса Шафранова Р.І., 26 березня 2024 року, за заявою позивачки [PERSON] заведено спадкову справу після смерті її матері [PERSON] . [PERSON] є єдиною спадкоємницею першої черги за законом. Вона прийняла спадщину після смерті [PERSON] у встановленому законом порядку та у визначений строк. За життя [PERSON] заповіту не складала. 31 жовтня 2018 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики. Договір позики посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Орач Х.І. та зареєстрований в реєстрі за №461 (далі Договір позики від 31 жовтня 2018 року № 461). Відповідно до п. 1 цього договору позикодавець [PERSON] передає у власність позичальникові [PERSON] грошові кошти розмірі 422 400,00 грн, що еквівалентно 15 000,00 доларів США згідно офіційного курсу НБУ (100 доларів США=28,16 грн), а позичальник [PERSON] обов`язувався повернути позикодавцеві [PERSON] суму грошових коштів в національній валюті України, що буде еквівалентна 16 500, 00 доларів США, але не пізніше ніж у строк до 31 грудня 2019 року. Відповідно до п. 2 цього договору, грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до моменту підписання цього договору в повному обсязі, що підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики. Умовами п. 3.6. договору визначено, що після виконання позичальником свого зобов`язання, позикодавець повинен передати йому примірник цього договору та заяву про відсутність у нього претензій до позичальника, справжність підпису позикодавця на якій повинно бути посвідчено нотаріально. Наявність у позикодавця, після спливу терміну повернення грошей, примірника цього договору вважатиметься простроченням виконанн позичальником свого зобов`язання. У разі несвоєчасного виконання зобов`язання, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві неустойку у розмірі 10% від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання за кожен день простроченого виконання (п. 6). Також, 24 грудня 2019 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, який зареєстровано в реєстрі за №1431 приватним нотаріусом Дудко О.О. (далі Договір позики від 24 грудня 2019 року № 1431). Згідно з п. 1 договору позикодавець ( [PERSON] ) передала, а позичальник ( [PERSON] ) прийняв у власність грошові кошти розмірів сумі 931 200,00 грн, що станом на день укладення договору становить 40000,00 доларів США, які зобов`язується повернути [PERSON] до 31 грудня 2023 року. Передача грошей здійснюється до підписання цього договору. Факт підписання договору позичальником свідчить про отримання ним вказаної в договорі грошової суми та про відсутність буд-яких претензій, які б стосувалися цього питання (п. 2). Згідно з умовами договору, позика повертається частинами в доларах США, до 31 грудня 2021 року в сумі грошових коштів в Національній валют України, що буде еквівалентна 15 000,00 доларів США та до 31 грудня 2023 року суму грошових коштів в Національній валют України, що буде еквівалентна 25 000,00 доларів США. У п. 6 договору визначено, що якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики позикодавцю, позикодавець має право пред`явити вимогу про стягнення грошових коштів, зазначених в п. 1 цього договору у встановленому законодавством України порядку та вимагати при цьому, повернення йому позики, що залишилася несплаченою з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення. Сторони домовились про те, що факт повного розрахунку , так і кожного часткового розрахунку між сторонами за цим договором, підтверджується заявою позикодавця підпис на якій засвідчується нотаріально (п. 8). Відповідно до даних з автоматизованої системи виконавчого провадження, станом на 31 липня 2025 року, є відкриті виконавчі провадження, де боржником значиться [PERSON] , що підтверджується також витягом з Єдиного реєстру боржників від 31 липня 2025 року. За відповідачем будь-яке нерухоме майно не зареєстровано, що встановлено інформаційної довідки №437140946 від 28 липня 2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого. [PERSON] у власності транспортних засобів не має, що підтверджується інформацією з порталу МВС України. Окрім цього, відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] фізичною особою-підприємцем не являється. У зв`язку із невиконанням відповідачем узятих на себе зобов`язань, позивачка звернулася до суду про стягнення коштів за договорами позики, а також 3% річних нарахованих на суму боргу за період з 01 січня 2020 року по 23 лютого 2022 року. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд встановив, що між сторонами виник спір стосовно належного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по договору позики, які регулюються такими нормами законодавства. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (частина друга статті 509 ЦК). Зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом. Стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого показується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц (провадження № 61-20376св18), від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). Між [PERSON] та [PERSON] виникли договірні зобов`язання по договору позики від 31 жовтня 2018 року№461, та Договором позики від 24 грудня 2019 року №1431. Позикодавець свої зобов`язання за договором виконала. Натомість, відповідач [PERSON] свої зобов`язання за договором не виконав, позику [PERSON] у строки встановлені у договорах не повернув, про що свідчить наявність у позивача оригіналів договору позики від 31 грудня 2018 року та від 24 грудня 2019 року, наданих представником позивача для огляду в судовому засіданні. У [PERSON] 01 січня 2020 року виникло право вимоги повернення боргу до відповідача по Договору позики від 31 жовтня 2018 року№461, у сумі 16 500,00 доларів США. Також, у [PERSON] 01 січня 2022 року виникло право вимоги до відповдача по Договором позики від 24 грудня 2019 року №1431 у сумі 15 000,00 доларів США, а 01 січня 2024 року по цьому договору виникло право вимоги повернення боргу у сумі 25 000,00 доларів США. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Вказана правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі №6-284цс17. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що "у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань". Зміст вказаної норми законодавства щодо нарахування процентів та застосування індексу інфляції свідчить про компенсаційний, а не штрафний характер визначених статтею 625 ЦК України трьох процентів річних (постанова Великої палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року №340/385/17). Разом з тим, відповідно до пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, внесеного Законом України № 2120-ІХ від 15 березня 2022 року, у період дії воєнного або надзвичайного стану та протягом тридцятиденного строку після їх припинення позичальник звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені), нарахованої за прострочення виконання грошового зобов`язання з 24 лютого 2022 року. Відповідні суми неустойки та інших санкцій підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Можливість нарахування 3% річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України на суму боргу за договором позики на період існування прострочення боржника під час дії карантину та непоширення та спірні правовідносини положень пункту 15 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України щодо звільнення у період дії карантину позичальника від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення підтверджується висновком Верховного Суду викладеним в постанові від 12 лютого 2025 року у справі № 758 /5318/23, а також у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 206/2984/23. Унаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за Договором позики від 31 жовтня 2018 року№461 на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України у [PERSON] виникло право вимагати у відповідача сплатити 3 % річних за користування коштами належними до сплати кредиторові за період з 01 січня 2020 року по 23 лютого 2024 року (785 днів). 3 % річних унаслідок невиконання відповідачем свого зобов`язання з повернення позики по Договору позики від 31 жовтня 2018 року № 461 становить: 1064,60 доларів США (16 500*3%* (785/365). Унаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за Договором позики від 24 грудня 2019 року №1431 на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України у [PERSON] виникло право вимагати у відповідача сплатити 3 % річних за користування коштами належними до сплати кредиторові на частину суми боргу в розмірі 15 000,00 доларів США за період з 01 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року (54 дні). 3 % річних унаслідок невиконання відповідачем свого зобов`язання з повернення позики по Договору позики від 24 грудня 2019 року № 1431 становить: 66,58 доларів США (15 000*3%* (54/365). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі правонаступництва допускається заміна кредитора в зобов`язанні. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина 2 статті 1220 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України«Оформлення права на спадщину»). Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України). Крім того, відповідно до частини 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Внаслідок спадкування після смерті кредитора [PERSON] , правонаступником якого є позивачка, вона набула право вимоги за зобов`язанням, що виникло та існувало на час смерті у спадкодавця. Отже, право вимоги з повернення боргу по Договору позики від 31 жовтня 2018 року№461 в сумі 16 500,00 доларів США та право вимоги з повернення боргу по Договору позики від 24 грудня 2019 року №1431 у сумі 40 000,00 доларів США, перейшло до позивачки [PERSON] . Правовий висновок про те, що до складу спадщини після смерті первісного кредитора окрім права вимоги на стягнення основного боргу також і входить право вимоги на стягнення 3% річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України на суму боргу за невиконання грошового зобов`язання сформульовано у постанові Верховного Суду від 26 червня 2020 року у справі № 171/110 /19, постанові Верховного Суду від 26 грудня 2019 року у справі № 753/22893/17. Аналогічне застосування норми, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України вбачається також і з Постанови Верховного Суду від 04 вересня 2024 року справі № 446/2145/21. Водночас, згідно з вимогами частини другої статті 1230 ЦК України право на стягнення неустойки (штрафу, пені) у зв`язку з невиконанням боржником спадкодавця своїх договірних обов`язків, до спадкоємця переходить лише у випадку присудженння таких спадкоємцеві судом за його життя. Разом з тим, передбачені статтею 625 ЦК України нарахування не належать до категорії неустойки (штрафу, пені). Ці нарахування мають компенсаційний, а не штрафний характер. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року №340/385/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18, постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12. Право вимоги нарахованих на суму боргу 3% річних по договорам позики увійшло до складу спадщини після смерті [PERSON] та було успадковане Позивачкою унаслідок прийняття нею спадщини. Отже, право вимоги нарахованих на суму боргу 3 % річних поДоговору позики від31 жовтня 2018 року №461 у сумі 1064,60 доларів США та по Договору Договором позики від 24 грудня 2019 року №1431 у сумі 66,58 доларів США перейшло до позивачки [PERSON] . Висновки суду. Враховуючи, що доказів належного виконання своїх договірних зобов`язань відповідач суду не надав, факт отримання коштів у позику не спростував належними та допустимими доказами, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача: борг за Договором позики від 31 жовтня 2018 року № 461, у розмірі еквівалентному 16 500, 00 доларів США згідно з офіційним курсом, встановленим Національним банком України, на день виконання рішення; 3 % річних, нарахованих на суму боргу за Договором позики від 31 жовтня 2018 року № 461, у розмірі еквівалентному 1 064, 60 доларів США згідно з офіційним курсом, встановленим Національним банком України, на день виконання рішення; борг за Договором позики від 24 грудня 2019 року № 1431, у розмірі еквівалентному 40 000, 00 доларів США згідно з офіційним курсом, встановленим Національним банком України, на день виконання рішення; 3 % річних, нарахованих на частину суми боргу за Договором позики від 24 грудня 2019 року № 1431, у розмірі еквівалентному 66,58 доларів США згідно з офіційним курсом, встановленим Національним банком України, на день виконання рішення. Суд, при застосуванні норм права, керується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України, яка сформульована у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16. Відповідно до пунктів 7879 вказаної постанови, навіть у разі визначення зобов`язання в іноземній валюті, виконання такого зобов`язання на території України має здійснюватися виключно в гривнях. Сума, що підлягає сплаті, визначається за офіційним курсом НБУ на день виконання судового рішення, що прямо відповідає суті позовних вимог у цій справі. Отже, вимога про стягнення суми, визначеної в доларах США, у гривневому еквіваленті на день виконання рішення є такою, що відповідає чинному законодавству України та усталеній судовій практиці. Оскільки суд задовольнив позов повністю, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати на сплату судового збору у розмірі 12 112,00 грн.

Outcome: approved