Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

У серпні 2025 року представник ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» - Макєєв В.М. звернувся через систему «Електронний суд» до суду з позовом до [PERSON] в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 1343463 від 02 березня 2024 року у розмірі 38025 грн. та понесені судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 02 березня 2024 року між відповідачем та ТОВ «Селфі Кредит» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 1343463 в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». На підставі укладеного договору Товариство надало відповідачу споживчий кредит у сумі 3900,00 грн, шляхом їх зарахування на банківську картку відповідача № [NUMBER] . Строк кредиту становить 350 днів, процентна ставка за користування коштами становить 2,5% від суми кредиту за кожен день протягом терміну дії договору. Відповідно п.1.2 Договору «на умовах встановлених Договором, Товариство надає споживчий кредит у гривні, а споживач зобов`язаний одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки передбачені договором». 18 грудня 2024 року ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» уклали Договір факторингу № 18/12/24 за яким ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» набуло статус нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками ТОВ «Селфі Кредит» в тому числі і до відповідача. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором заборгованость відповідача на дату подання позову становить 38025,00 грн. Враховуючи вище викладене ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» за захистом своїх прав вимушене звернутись з цим позовом до суду, яким просить стягнути із [PERSON] на користь ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» заборгованість у розмірі 38025,00 грн. за кредитним договором від 02 березня 2024 року № 1343463 та судові витрати по справі. Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 19 листопада 2025 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Відповідачу визначено право на подання відзиву на позовну заяву у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження. Позивачу визначено право на подання відповіді на відзив протягом п`яти днів з дня отримання відзиву. Станом на 27 січня 2026 року відзив на позов від відповідача [PERSON] , до Томашпільського районного суду Вінницької області не надійшов, про відкриття та розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження по справі останній був повідомлений завчасно шляхом оголошення на сайті суду, заперечень на позов не подав. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку, як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 02 березня 2024 року між відповідачем та ТОВ «Селфі Кредит» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 1343463 в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».(а.с.22-26). На підставі укладеного договору відповідач отримав кредит в розмірі 3900,00 грн. шляхом переказу на картковий рахунок маска картки [NUMBER] , що підверджується довідкою ТОВ «ПЕЙТЕК» від 08 липня 2025 року № 20250708-1358.(а.с.27). Строк кредиту становить 350 днів, процентна ставка за користування коштами становить 2,5% від суми кредиту за кожен день протягом терміну дії договору. Однак, відповідач умов договору не виконував, допустивши порушення термінів повернення кредитних коштів та нарахованих відсотків, встановлених кредитним договором. 18 грудня 2024 року ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» уклали Договір факторингу № 18/12/24 за яким ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» набуло статус нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками ТОВ «Селфі Кредит» в тому числі і до відповідача.(а.с.16-21). Як встановлено з витягу з акту приймання-передачі реєстру боржників до договору факторингу № 18/12/24 від 18 грудня 2024 року у відповідача утворилася заборгованість, у розмірі 38025,00 грн.(а.с.10). З розрахунку заборгованості за договором № 1343463 від 02 березня 2024 року встановлено, що відповідач має заборгованість в сумі 38025,00 грн.(а.с.32-36). Крім того, судом оглянуто надані АТ КБ «Приват Банк» письмові докази від 04 грудня 2025 року № 20.1.0.0.0/7-251204/33731-БТ, а саме інформацію відповідно до якої встановлено, що відповідачу [PERSON] , було емітовано платіжну картку № [NUMBER] .(а.с.60). На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором, що є порушенням законних прав та інтересів позивача. З`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України „Про електронну комерцію визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов,язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Згідно з ст. 3 вказаного Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України „Про електронну комерцію електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно з ст. 12 вказаного Закону якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України „Про електронний цифровий підпис є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Відповідно до ст. 11 Закону України „Про електронну комерцію норми вказаного Закону відповідно до Закону України „Про електронний цифровий підпис передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. У відповідності до ст. 1054 ч. 1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або за законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. В судовому засідані доведено, що між сторонами у справі виникли договірні зобов"язання, які випливають з кредитного договору, сторонами дотримано письмову форму укладення кредитного договору, що відповідає вимогам ст.ст. 639, 1054 ЦК України, оскільки передача грошей відбулася і сторонами кредитного договору було досягнуто згоди відносно всіх його істотних умов. Виходячи з вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку, що з [PERSON] , на користь ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» підлягає стягненню заборгованість по кредиту на загальну суму 38025,00 грн. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ст. 141 ЦПК України, стягненню із [PERSON] , на користь ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» підлягає судовий збір в розмірі 2422,40 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 грн. При вирішенні питання про відшкодування позивачеві понесених витрат на правову допомогу суд виходить з такого. За змістом ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання правничої допомоги № 141 від 29 січня 2025 року, Акт виконаних робіт від 16 березня 2025 року, де вартість наданих послуг становить 6000 грн., додаткову угоду № 1 до договору № 141 про надання правничої допомоги від 29 січня 2025 року та платіжну інструкцію № 317 від 17 березня 2025 року про сплату коштів за надання правової допомоги у сумі 6000 грн. Однак, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 року у справі № 910/15944/17). Таким чином, суд вважає, що витрати в розмірі 6000 грн. є завеликими для даної категорії і складності справи і не відповідають критерію реальності таких витрат, оскільки у справі не проводились судові засідання, в яких брав би участь представник позивача, тому суд приходить до висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн., який буде достатнім, співмірним і справедливим у даному випадку. На підставі викладеного,

Outcome: approved