Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою, в якій просить встановити факт належності їй договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області Зелінською Т.І. від 29.03.1991 року за реєстраційним номером 1-673 та зареєстрованого в Ізюмському міжміському бюро технічної інвентаризації Харківської області за №11910, книга 74 на [PERSON] . В обґрунтування заяви посилається на те, що згідно свідоцтва про право власності, виданого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області Зелінською Т.І. від 29.03.1991 року за реєстраційним номером 1-671 та зареєстрованого в Ізюмському міжміському бюро технічної інвентаризації Харківської області за №11910, книга 74 та договору дарування посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області Зелінською Т.І. від 29.03.1991 року за реєстраційним номером 1-673 та зареєстрованого в Ізюмському міжміському бюро технічної інвентаризації Харківської області за №11910, книга 74, їй належить 65 відсотків житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . На підставі акту про закінчення будівництва та введення в експлуатацію домоволодіння від 11.02.1993 року заявниця самостійно закінчила будівництво вказаного житлового будинку. Випискою з рішення виконавчого комітету Ізюмської міської Ради народних депутатів Харківської області за №319 від 27.04.1995 року про відміну раніше прийнятих рішень та внесення змін і доповнень до раніше прийнятий рішень, розглянувши заяву громадян м. Ізюма Харківської області та матеріали і висновки госпрорахункового архітектурно-планувального бюро про обстеження земельних ділянок, виконком Ради Народних депутатів вирішив « 1.2 внести зміну в п. 1.2 раніше прийнятого рішення №37 від 15.01.1985 р. «Про надання земельних ділянок…» замість [ADDRESS] , читати площа Підлісна 13-б, все інше за текстом залишити без змін». 01.09.2025 року заявниця звернулась до «Центру надання адміністративних послуг» апарату виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області для реєстрації вищевказаного будинку. Рішенням № 80665719 від 03.09.2025 року [PERSON] було відмовлено на підставі того, що нотаріусом у договорі дарування вказано прізвище заявниці як « [PERSON] » замість вірного « [PERSON] ». Оскільки встановлення факту належності правовстановлюючого документа має для заявника юридичне значення, просить задовольнити заяву у повному обсязі. Ухвалою судді від 15.09.2025 року відкрито провадження у справі. В судове засідання заявник не з`явилась, від неї надійшла заява про слухання справи за її відсутністю заяву підтримала. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності, виданого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області Зелінською Т.І. від 29.03.1991 року за реєстраційним номером 1-671 та зареєстрованого в Ізюмському міжміському бюро технічної інвентаризації Харківської області за №11910, книга 74 та договору дарування посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області Зелінською Т.І. від 29.03.1991 року за реєстраційним номером 1-673 та зареєстрованого в Ізюмському міжміському бюро технічної інвентаризації Харківської області за №11910, книга 74, [PERSON] належить 65 відсотків житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Натомість за текстом договору дарування прізвище заявниці вказано як « [PERSON] ». На підставі акту про закінчення будівництва та введення в експлуатацію домоволодіння від 11.02.1993 року [PERSON] самостійно закінчила будівництво вказаного житлового будинку. Випискою з рішення виконавчого комітету Ізюмської міської Ради народних депутатів Харківської області за №319 від 27.04.1995 року про відміну раніше прийнятих рішень та внесення змін і доповнень до раніше прийнятий рішень, розглянувши заяву громадян м. Ізюма Харківської області та матеріали і висновки госпрорахункового архітектурно-планувального бюро про обстеження земельних ділянок, виконком Ради Народних депутатів вирішив « 1.2 внести зміну в п.1.2 раніше прийнятого рішення №37 від 15.01.1985 р. «Про надання земельних ділянок…» замість [ADDRESS] , читати площа Підлісна 13-б, все інше за текстом залишити без змін». 01.09.2025 року заявниця звернулась до «Центру надання адміністративних послуг» апарату виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області для реєстрації вищевказаного будинку. Рішенням № 80665719 від 03.09.2025 року [PERSON] було відмовлено на підставі того, що нотаріусом у договорі дарування вказано прізвище заявниці як « [PERSON] » замість вірного « [PERSON] ». Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Встановлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих немайнових чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. Відповідно до листа ВСУ від 01.01.2012 р. «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в разі, якщо установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, громадяни мають право звернутися до суду. Проте сам по собі факт належності документу не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають з цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Відповідно до п. 6 ч. 1ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Як роз`яснено в п.12 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Досліджені докази вказують на те, що у правовстановлюючому документі, а саме у договорі дарування, посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області Зелінською Т.І. від 29.03.1991 року за реєстраційним номером 1-673 та зареєстрованого в Ізюмському міжміському бюро технічної інвентаризації Харківської області за №11910, книга 74, допущено помилку у написанні прізвища заявника, усунення якої є неможливим в позасудовому порядку, тому наявними є підстави для встановлення факту, що має юридичне значення. Встановлення факту належності вказаного документу для заявника має юридичне значення, а відтак суд вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. У відповідності до вимог ч.7 ст.294 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: approved