Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом. Посилався на те, що 18 серпня 2009 року між сторонами був укладений шлюб. Під час шлюбу у них народились діти син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Посилається на те, що спільне життя між ними не склалось, шлюбні відносин припинені, сторони проживають окремо. Вказує, що діти проживають разом із батьком, мати проживає окремо, за іншою адресою. Вважає, що їхній шлюб виявився невдалим, у них різні погляди на життя. Втрачено почуття любові один до одного, сім`я розпалась остаточно, примирення між ними неможливе, спільного господарства сторони не ведуть, а тому вони дійшли спільної згоди, щодо розірвання їхнього шлюбу, на даний момент між ними не існує спору про місце проживання та виховання спільних дітей, майнових спорів на даний момент між ними також немає. Діти після припинення спільного проживання, проживають з батьком. Проживання з батьком відповідає інтересам дітей. Батько повністю фінансово утримує дітей, піклується про них. У зв`язку з наведеним, просив шлюб між ними розірвати; визначити місце проживання неповнолітньої дитини сина [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання батька [PERSON] , [INFO] ; встановити факт, що батько [PERSON] , [INFO] , іпн. [NUMBER] , самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] ; визначити місце проживання неповнолітньої дитини доньки [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання батька [PERSON] , [INFO] ; встановити факт, що батько [PERSON] , [INFO] , іпн. [NUMBER] , самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину доньку [PERSON] , [INFO] . В судове засідання сторони не з`явились. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, заявлені вимоги підтримав та просив заяву задовольнити. Від відповідачки надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги визнає та не заперечує щодо їх задоволення. Представник Служби у справах дітей ЧМР в судове засідання не з`явилася. Від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Враховуючи те, що в судове засідання не з`явились всі особи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, приймає визнання позову відповідачкою, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18 серпня 2009 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис № 1472. (а.с. 14). Під час даного шлюбу у сторін народились діти син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . /а.с. 15, 17/. У постанові від 22 грудня 2021 року у справі №339/143/20 Верховний Суд визначив, що за загальним правилом за відсутності спору, щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Як вбачається з матеріалів справи, діти проживають разом з батьком, що підтверджується договором між батьками про визначення місця проживання дітей, умов їх самостійного утримання та виховання батьком. (а/с 18). Згідно ч. 2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. За таких обставин, судом встановлено, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Щодо вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення суд зазначає наступне. Як встановлено судом, відповідачка [PERSON] не заперечує щодо визначення місця проживання їх неповнолітніх дітей із батьком [PERSON] /а.с. 68/. Між сторонами відсутній спір щодо місця проживання та виховання їх спільних дітей. Позивач [PERSON] офіційно працює та має стабільний фінансовий дохід. /а.с. 21-28/. Згідно витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», [PERSON] , [INFO] , станом на 23.07.2025 року незнятої чи непогашеної судимості не має. /а.с. 29/. Діти проживають разом з батьком, за адресою: [ADDRESS] . /а.с. 8, 12-13/. Мати дітей проживає окремо від дітей за іншою адресою: [ADDRESS] . /а.с. 11/. Відповідно до довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин №1631, психіатричні, у тому числі спричинені вживанням психоактивних речовин, протипоказання для виконання батьківських обов`язків відсутні. /а.с. 20/. Відповідно до письмових пояснень неповнолітньої [PERSON] , 2014 року народження, остання проживає з татом [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Батько її самостійно виховує та утримує, возить в школу та забирає її, а також на різні гуртки. /а.с. 70/. Згідно нотаріально посвідченої заяви неповнолітнього [PERSON] , 2011 року народження та письмової заяви останнього, останній дав згоду та визначив своє місце проживання разом з батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . /а.с. 19, 69/. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Як встановлено судом та підтверджено в судовому засіданні, відповідачка [PERSON] не заперечує щодо визначення місця проживання та виховання їх дітей із батьком [PERSON] /а.с. 68/. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. У статті 112 СК України зазначено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що збереження сім`ї неможливе, оскільки їхня сім`я розпалася остаточно, на даний час шлюб носить формальний характер. У суду не має підстав сумніватись в достовірності письмових доказів, а тому суд вважає що позивачем доведений факт, що [PERSON] , [INFO] , іпн. [NUMBER] , самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину доньку [PERSON] , [INFO] . За таких обставин, зважаючи на наявність договору щодо узгодженого сторонами місця проживання та порядку утримання їх спільної дитини [PERSON] , 2014 року народження, згоди самої матері дитини /а.с. 68/ та дитини /а.с. 70/, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, в частині розірвання шлюбу, визначення місце проживання неповнолітньої дитини доньки [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання батька [PERSON] , [INFO] та встановлення факту, що батько [PERSON] , [INFO] , іпн. [NUMBER] , самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину доньку [PERSON] , [INFO] . Щодо інших позовних вимог, то суд вважає, що в їх задоволенні слід відмовити, оскільки: Згідно ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Таким чином, суд вважає, що в задоволенні позову, в частині визначення місце проживання неповнолітньої дитини сина [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання батька [PERSON] , [INFO] та встановлення факту, що батько [PERSON] , [INFO] , іпн. [NUMBER] , самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] , слід відмовити, оскільки неповнолітньому [PERSON] , 2011 року народження, на момент ухвалення рішення, виповнилось 14-ть років, та останній, своєю нотаріальною заявою та письмовою заявою, визначив місце проживання з батьком, а отже, на думку суду, спір щодо даної позовної вимоги, відсутній. Крім того, суд зауважує, що жодних прав та обов`язків матері та дітей, не обмежено та не порушено. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати по зверненню до суду в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: partial