Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-26 00:00:00

В обґрунтування заявленого позову [PERSON] вказав, що 25 серпня 2007 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] , та у них народились двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Але сімейні відносини в родині почали псуватися та дружина навіть почала стосунки з новим чоловіком. Через це на початку 2025 року він та дружина почали проживати окремо один від одного. Від тоді вони не ведуть спільного господарства, у кожного з них окремий бюджет. Дружина переїхала на проживання до свого нового чоловіка в м. Люботин, де й зареєструвала своє місце проживання як ВПО. Він, [PERSON] , не має бажання перебувати у шлюбі з відповідачем [PERSON] , між ними відсутність спір про утримання дітей та відсутність спір про поділ спільного майна подружжя. Також [PERSON] вказав, що їх спільний з дружиною син [PERSON] більшість часу проводить саме з ним і не бажає проживати в новій родині своєї матері, бо у нього не склались відносини з новим чоловіком своєї матері. Він з сином проживає в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] , в якій для його сина створені усі необхідні умови для навчання, розвитку та відпочинку. Оскільки син постійно проживає з ним, він піклується про здобуття ним середньої освіти, про відвідування занять з плавання та паурліфтінгу. В той же час старша дитина - донька [PERSON] досягла 16 років та продовжує підтримувати близькі стосунки з матір`ю і обрала своїм місцем проживання сім`ю матері в м. Люботин. Наразі він, [PERSON] , самостійно виховує свого сина та повністю його утримує, оскільки працює і отримує заробітну плату, має у своєму володінні дорогий автомобіль, в той час як дружина не працює та не отримує доходів для утримання сина. І встановлення цього факту сприятиме йому в отриманні необхідних послуг з соціального забезпечення. Ухвалою від 21 листопада 2025 року відрито провадження в справі та призначено її до розгляду у підготовчому засіданні. Відповідачу був встановлений 15-денний строк для подання відзиву. 15 грудня 2025 року до суду засобами електронного зв`язку надійшов відзив відповідача [PERSON] від 12 грудня 2025 року, в якому вона зазначила, що позов визнає в повному обсязі та визнала обставини, на яких заснований позов. [PERSON] вказала у відзиві, що вже майже рік вона не проживає з зі своїм чоловіком та переїхала проживати в м. Люботин, і що їх з чоловіком спільний син [PERSON] дійсно проживає з батьком, оскільки навчається в Харківському ліцеї № 89, та відвідує в м. Харкові заняття з плавання, паурліфтінгу та шахів. На даний час вона не працює і через це не може забезпечити потреби свого сина. Що до шлюбу з [PERSON] , то відповідач вказала, що шлюбні відносити дійсно носять формальний характер, і збереження сім`ї неможливе. Ухвалою від 19 грудня 2025 року було задоволено клопотання позивача [PERSON] та залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на боці відповідача [INFO] . Для третьої особи був встановлений 10-денний строк з дня отримання копії ухвали на подання письмових пояснень щодо позову та/або відзиву. У встановлений судом строк третьою особою пояснення щодо позову та/або відзиву не подано. Інших процесуальних заяв по суті справи учасниками справи не подано. Ухвалою від 13 січня 2026 року підготовче провадження в справі було закрито та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] виступив з промовою, в якій просив задовольнити заявлені вимоги, в своїх поясненнях позивач посилався на обставини, викладені в позові, та окремо, відповідаючи на запитання суду, пояснив наступне. Станом на початок 2025 року він зі своєю дружиною проживав зі своєю дружиною та дітьми в орендованому житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Утриманням сім`ї завжди займався лише він, бо лише він працював та отримував дохід. Але в січні 2025 року дружина повідомила, що зустріла іншого чоловіка і бажає створити з ним нову сім`ю. Тоді він вирішив піти з сім`ї. В березні 2025 року він підшукав в оренду квартиру за адресою: [ADDRESS] , в якій почав проживати разом з сином [PERSON] , який обрав своїм місцем проживання саме його квартиру, і виявив бажання проживати саме з ним, своїм батьком. Син самостійно обрав своє місце проживання, бо більшість час він проводив саме з ним, своїм батьком, вони разом займались спортом, риболовлею. Дружина після того, як вони почали проживати окремо один від одного, жодним чином не заперечували проти того, що син проживає з ним, В свою чергу він, [PERSON] , не заперечував проти того, що старша донька проживає з матір`ю. В орендованій квартирі він забезпечив усі необхідні умови для проживання свого сина, він забезпечує отримання сином середньої освіти, опікується тим, що б син міг займатися плаванням, паурліфтінгом, бо йому це подобається. Натомість з березня 2025 року дружина жодним чином не допомагає ані в утриманні сина, ані в його вихованні, бо проживає окремо в іншому місті та не отримує доходів, бо в житті ніколи не працювала. Натомість він надає фінансову допомогу на утримання своєї доньки, надаю їй гроші. Також позивач наголосив на тому, що визначення місця проживання сина та встановлення факту його утримання є необхідним для нього у вирішенні соціальних питань, пов`язаних з цим, та вирішення інших питань при отриманні державний чи соціальних послуг. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але у відзиві нею було викладено клопотання про проведення розгляду справи за її відсутності. Третя особа - [INFO] в судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. В судовому засіданні, вислухавши пояснення позивача [PERSON] , дослідивши наявні в справі докази, а також допитавши свідків, суд встановив наступне. Сторони [PERSON] і [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25 серпня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] , виданим 25 серпня 2007 року відділом РАЦС по місту Харкову № 1 Харківського міського управління юстиції. Під час шлюбу у сторін [INFO] народилася донька [PERSON] , що підтверджується відповідно свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим повторно 10 липня 2025 року Третім відділом державної РАЦС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, та [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим повторно 10 липня 2025 року Третім відділом державної РАЦС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. За положеннями статті 112 СК України при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. На даний час сторони шлюбно-сімейні відносини не підтримують, проживають за різними адресами та спільного господарства не ведуть. Відносини між сторонами припинились з січня 2025 року та носять формальний характер через відсутність бажання перебувати у шлюбі. Примирятися вони не бажають, оскільки втратили почуття любові один до одного через різні погляди на сімейне життя і обов`язки, що призвело до взаємного відчуження та створення відповідачем нової сім`ї. Намір сторін розірвати шлюб є остаточним та не суперечить їх інтересам. За таких обставин суд вважає, що шлюб між сторонами необхідно розірвати, тому задовольняє позов в повному обсязі. Згідно із ст. 141 СК України, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав щодо дитини. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. За ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Тим більш, що батько не заперечує проти спілкування дитини з матір`ю. Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини. У частинах першій та другій статті 161 Сімейного кодексу України зазначається, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про призначення місця проживання дитини. Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. При вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, але попередньо суд повинен впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. Право на проживання [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] , засновано на договорі оренди житла від 01 березня 2026 року, укладеного з власником житлового помешкання, яка передала квартиру в користування позивача для проживання разом з членами сім`ї. За ініціативою позивача [PERSON] в судовому засіданні були допитані в якості свідків [PERSON] і [PERSON] . Так, свідок [PERSON] пояснила, що багато років знайома з [PERSON] та його дружиною і дітьми, і що [PERSON] є хрещеним батьком її сина. Вони часто спілкувалися та зустрічалися родинами. Також [PERSON] пояснила, що на дні народженні свого сина, яке святкували 28 квітня 2025 року, до них в гості приходив [PERSON] лише з дітьми, і без дружини [PERSON] , і від нього вона дізналася, що він припинив шлюбні відносити зі своєю дружиною, бо та знайшла собі іншого чоловіка та почала з ним проживати, і через він прості пішов з сім`ї. Під час наступних зустрічей вона, [PERSON] , дізналася від [PERSON] , що він орендував гарну квартиру на тривалий строк і що з ним проживає його син [PERSON] , який самостійно, за власною ініціативою вирішив жити з батьком після розлучення батьків. В розмовах з [PERSON] вона дізналася, що він самостійно утримує свого сина, виховує його також самостійно і навіть іноді телефонував їй за порадами у вихованні сина. Вона також спілкувалася з [PERSON] і відмітила для себе, що дитина виглядає цілком щасливою і що у неї немає ніякого стресу. Свідок [PERSON] пояснив, що знайомий з [PERSON] ще з 2002 року та знав, що він перебуває у шлюбі та у нього є донька і син. Свідок підтвердив, що на початку 2025 року дізнався від [PERSON] , що він планує розлучатися і що з дружиною у них досягнуто домовленість про те, що старша донька житиме й надалі з матір`ю, а син продовжить жити з батьком. Спілкуючись з [PERSON] протягом 2025 року, він, [PERSON] , дізнався, що той піклується про здоров`я сина, возить сина на заняття з плавання та виховує його як справжнього чоловіка. Оцінюючи показання свідків, суд визнає їх достовірними та такими, що підтверджують ту обставину, що дитина [PERSON] після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживав разом з батьком і залишився проживати саме з ним, що дає підстави стверджувати про дійсне місце проживання дитини на час подання позову, і що визначення місця проживання дитини відбулось за взаємною згодою батьків та з урахуванням власної волі дитини. Крім того, довідкою КЗ «Харківський ліцей № 89 Харківської міської ради» від 11 листопада 2025 року підтверджується те, що малолітній [PERSON] , [INFO] , навчається в 6-му класі цього навчального закладу за змішаною формою навчання, яка передбачає відвідування учнем занять 4 рази на тиждень в офлайн-режимі, і 1 раз - в онлайн-режимі. Також, згідно з довідкою КЗ «Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа № 9 Харківської міської ради» від 10 листопада 2025 року, дитина [PERSON] , [INFO] , займається на відділенні пауерліфтингу, і на спортивні тренування [PERSON] приводить і забирає батько [PERSON] . В довідці також вказано, що [PERSON] приймає активну участь у вихованні сина та в роботі відділення пауерліфтингу, оплачує спортивний інвентар та виступи свого сина у спортивних змаганнях. З огляду на встановлені обставини того, що дитина наразі проживає з батьком, який створив для неї належні побутові і житлові умови, суд дійшов висновку, що в цьому випадку позивачем забезпечено розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, в якому дитини перебуває протягом вже тривалого часу. Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона, згідно з вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач [PERSON] , яка визнала обставини позову, не спростувала за допомогою належних та допустимих доказів факту проживання її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом із батьком, як і не подала жодного доказу на підтвердження проживання дитини разом із нею, чи наявності між сторонами спору про місце проживання дитини. Разом із тим, слід відмітити, що відповідачем [PERSON] були вчинені дії 15 жовтня 2025 року по реєстрації свого місця проживання як внутрішньо-переміщеної особи за адресою: [ADDRESS] , та отримання відповідної довідки в порядку, передбаченому постановою КМУ № 509 від 01 жовтня 2014 року, що в свою чергу потягло за собою автоматичне присвоєння адреси тимчасового проживання як внутрішньо-переміщеної особи малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Тому, враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає за необхідне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з батьком за місцем їх фактичного проживання за адресою: [ADDRESS] , з метою констатації факту існуючої між батьками домовленості щодо місця проживання дитини, що також може сприяти позивачу в оформленні необхідних документів стосовно дитини, для отримання яких необхідним буде підтвердити місце проживання дитини. Що стосується вимоги позивача [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання та утримання свого сина, то суд зазначає наступне. Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 встановлення факту, який може мати наслідком збільшення або зменшення прав та обов`язків учасника сімейних відносин не може відбуватись в порядку окремого провадження та має бути встановлений у позовному провадженні, враховуючи наявність спору про право. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Суд зазначає, що в силу положень ст. 15, 150, 151, 180 Сімейного кодексу України [PERSON] має зобов`язання щодо виховання та утримання сина [PERSON] , що в свою чергу, при належному їх виконанні, виключає подібні зобов`язання інших осіб. Як було зазначено вище, судом встановлено на підставі досліджених доказів та підтверджено відповідачем у відзиві, що з початку 2025 року, коли відповідач [PERSON] припинила спільне проживання з [PERSON] і врешті переїхала проживати в м. Люботин, дитина сторін [PERSON] , [INFO] , проживає спільно зі своїм батьком [PERSON] . Отже, позивач самостійно виховує свого сина, оскільки відповідач не виконує свого обов`язку через фізичну відсутність поряд з дитиною. Крім того, за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, сформованими стосовно відповідача [PERSON] за період з 1 кварталу 2025 року по 3 квартал 2025 року, відповідач за цей рік отримала доходи в загальній сумі 1574,67 грн, які були виплачені АТ КБ «ПРИВАТБАНК», інші доходи за 2025 рік відсутні. Що ж до позивача [PERSON] , то за період з січня по жовтень 2025 року ним отриманий дохід за місцем роботи в загальній сумі 487800,00 грн. Співставляючи дані про доходи, які отримані сторонами у 2025 році, суд вважає, що вони свідчать про наявність у позивача джерел доходів, які дозволяють йому повноцінно утримувати свого сина, і що з огляду на низький рівень доходів відповідача суд визнає обґрунтованими доводи позивача про те, що він надає фінансове утримання, в тому числі й колишній дружині і старшій доньці. За даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень виконавчі провадження про стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] відсутні. Аналізуючи викладені вище докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що стверджуваний позивачем факт самостійного виховання свого сина та знаходження дитини на його утриманні знайшов підтвердження в судовому засіданні. У даній справі вирішуються вимоги про встановлення факту, що є способом судового захисту, який полягає в дослідженні судом відповідних обставин та фіксації встановлених фактів у судовому рішенні, тобто фактичному відображенні об`єктивної дійсності, стану речей, який має місце на день розгляду справи та ухвалення рішення, за умови, що від встановлення такого факту залежить реалізація позивачем певних конкретних прав та неможливості їх реалізації іншим чином. Касаційний адміністративний суд в складі Верховного Суду неодноразово висновував у своїх постановах про можливість звернення одинокої матері (батька) до компетентних органів за нарахуванням соціальної допомоги (постанова від 18 квітня 2022 року в справі № 320/11614/20) та (або) до адміністрації роботодавця про надання соціальної додаткової відпустки як одинокій матері (батьку) чи про виплату компенсації за невикористані дні соціальної додаткової відпустки (постанова від 13 серпня 2022 року в справі № 808/610/18). Виходячи з викладеного, а також враховуючи, що встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем [PERSON] свого сина дозволить реалізувати права на отримання соціальних пільг та державних послуг, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Задовольняючи позов, суд одночасно стягує з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по оплаті судового збору. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами у відповідності до ст.ст. 141, 142 ЦПК України, суд виходить з того, що відповідачем визнано позов до початку розгляду справи по суті. Ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову. Так, позивачем при зверненні з позовом було сплачено судовий збір в сумі 1937,92 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 9914-1139-5822-8798 від 11 листопада 2025 року. З цієї суми судового збору 50% підлягають поверненню позивачу з державного бюджету, а інші 50% слід стягнути на його користь з відповідача [PERSON] .

Outcome: approved