Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] право постійного користування земельною ділянкою, площею 0,95 га, призначеною для ведення особистого підсобного господарства, яке посвідчене Державним актом на право постійного користування землею серії ХР-04-00-015549 , виданим 08 липня 1996 року на підставі рішення 12 сесії XXI скликання Павлівської сільської ради народних депутатів Богодухівського району Харківської області від 13 квітня 1993 року. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] померла її матір. Після смерті матері [PERSON] звернулась із заявою до Богодухівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування земельною ділянкою, призначеною для ведення особистого підсобного господарства, яке належало померлій [PERSON] на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ХР №04-00-0015549. Богодухівською державною нотаріальною конторою позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування вказаною земельною ділянкою, оскільки нотаріусом установлено спір про право, пов`язаний із невизначеністю в чинному законодавстві щодо правових підстав спадкування права постійного користування земельною ділянкою, припинення цього речового права після смерті спадкодавця та його належності до спадкового майна. Отже, позивач позбавлена можливості отримати правовстановлюючий документ та здійснити державну реєстрацію цього права, набутого в порядку спадкування. Ухвалою суду від 29.09.2025 позовну заяву [PERSON] залишено без руху, надано позивачу десятиденний строк із дня отримання цієї ухвали для усунення вказаних вище недоліків. Ухвалою суду від 09.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 05.11.2025 з Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 28.11.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] надала суду заяву, у якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала. Представник відповідача Богодухівської міської ради Харківської області у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, не заперечував проти задоволення позовних вимог, відзив на позов не подавав. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд доходить таких висновків. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13.01.2022 /а.с.12/. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить, зокрема право постійного користування земельною ділянкою площею 0,95 га, розташованою на території Павлівської сільської ради, призначеною для ведення особистого підсобного господарства, що посвідчене Державним актом на право постійного користуванняч землею серії ХР-04-00-015549 від 08.07.1996 /а.с.13/. Позивач звернулась до Богодухівської нотаріальної контори з приводу можливості спадкування права постійного користування земельною ділянкою, посвідченого Державним актом на право постійного користування землею серії ХР № 04-00-015549, однак їй було повідомлено, що нотаріусом установлено спір про право, пов`язаний із невизначеністю в чинному законодавстві щодо правових підстав спадкування права постійного користування земельною ділянкою, припинення цього речового права після смерті спадкодавця та його належності до спадкового майна, тому позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку та рекомендовано звернутися до суду /а.с.14/. В силу положень ст. 1216 ЦК України спадкування - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч. 1 ст. 1217 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст.1220 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За змістом ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 35/2023, 26.01.2022 донька померлої [PERSON] [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою, у якій зазначила, що спадщину вона прийняла, оскільки на день смерті матері вона була зареєстрована та проживала із спадкодавцем за однією адресою. Крім того, з матеріалів спадкової справи вбачається, що 23.06.2016 [PERSON] склала заповіт, яким на випадок своєї смерті належне їй майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що їй буде належати на день смерті та на що вона по закону буде мати право заповіла [PERSON] , [INFO] . Згідно з копією довідки, виданною старостою Павлівського старостинського округу Богодухівської міської ради, [PERSON] яка померла [INFO] , на день смерті булла зареєстрваона за адресою: [ADDRESS] . На день смерті [PERSON] за цією адресою проживали та були зареєстровані: донька [PERSON] та онуки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Крім того, в матерілах справи наявні копії свідоцтв про право на спадщину за заповітом, яка складається із частки у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] та земельної ділянки№ [NUMBER] (рілля) площею 4,9462 га, кадастровий номер 6320886000:02:001:0179, що розташована на території Павлівської сільської ради Богодухівського району Харківської області. Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої вказані [PERSON] , [PERSON] /а.с.9/. Згідно з копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] , про що 03.09.2005 відділом ДРАЦС Богодухівського РУЮ Харківської області складено актовий запис № 122, прізвище після реєстрації шлюбу чоловіка та дружини - [PERSON] /а.с.10/. 11.07.2015 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , про що 11.07.2015 відділом ДРАЦС Богодухівського РУЮ Харківської області складено актовий запис № 68, прізвище після реєстрації шлюбу чоловіка та дружини - [PERSON] , [PERSON] /а.с.11/. 20.11.2024 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 13.06.2025 було розірвано та відновлено [PERSON] дошлюбне прізвище « [PERSON] » /а.с.15,16/. Отже, дослідженими матеріалами цивільної справи, зокрема матеріалами спадкової справи, достовірно встановлено, що позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] спадщину вона прийняла у встановленому законом порядку. Вирішуючи спір щодо спадкування позивачем права постійного користування земельною ділянкою площею 0,95 га, призначеної для ведення особистого підсобного господарства, яке посвідчене Державним актом на право постійного користування землею серії ХР-04-00-015549 від 08.07.1996, суд виходить з такого. Конституція України закріплює, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права (ст.ст. 1, 3 та 8). Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону (ч. 3 ст. 41 Конституції України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Поняття «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації певного блага у внутрішньому праві країни. Згідно з Конвенцією, інші права та інтереси є активами, тому можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Тому право користування земельною ділянкою, отриманою громадянином для ведення особистого підсобного господарства є майном у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, право на яке підпадає під її захист. Згідно з нормами ч. 2 ст .407 ЦК України та ч. 2 ст. 102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5ст. 7 ЗК України від 18.12.1990 користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Пунктом 6 розділу X «Перехідні положення» ЗК України у редакції Закону від 25.10.2001, який діяв з 01.01.2002 (момент набрання чинності названим ЗК України) до 22.09.2005, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01.01.2002, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити право постійного користування на право власності або право оренди. Проте, Конституційний Суд України рішенням № 5-рп/2005 від 22.09.2005 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення п. 6 розділу X «Перехідні положення» ЗК України що до зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення. Тому громадяни та юридичні особи, які до 01.01.2002 отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі. Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01.01.2002, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідності до вимог чинного законодавства. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 663/1738/16-ц. Суд у даному спорі застосовує вказані положення законодавства та з урахуванням встановлених у справі обставин зазначає, що на момент смерті [PERSON] їй на законних підставах належало право постійного користування спірною земельною ділянкою. У постанові від 05.11.2019 у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених уст. 141 ЗК України від 25.10.2001 підстав, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених уст. 141 ЗК України від 25.10.2001, є такими, що порушують це право. Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, визначений уст. 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. Тому право постійного користування земельними ділянками, яке перейшло у порядку спадкування, не припиняється ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть осіб, яким це право належало. Такі висновки висловлено Верховним Судом у постанові від 09.09.2020 у справі № 681/1154/17 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.06.2020, справа № 179/1043/16-ц, у постанові від 23.06.2020, справа № 922/989/18. У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила шляхом конкретизації від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.11.2019 у справі № 368/54/17, у частині відступу від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 181/698/14-ц і від 23.11.2016 у справі № 657/731/14-ц про те, що право користування земельною ділянкою, яке виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, і не входить до складу спадщини. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на викладене, ані відсутність у ЗК України 2001 року такого права на земельну ділянку, як право постійного користування, ані смерть особи, якій належало таке право, самі по собі не припиняють права постійного користування вказаною земельною ділянкою та не виключають права постійного користування земельною ділянкою зі складу спадщини. ЗК України в чинній редакції встановлено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії. Суд зауважує, що ані за життя, ані після смерті [PERSON] належне їй право постійного користування спірною земельною ділянкою не було припинене. Доказів того, що це право було припинено в установленому законом порядку, матеріали справи не містять. Отже, право постійного користування спірною земельною ділянкою входить до складу спадщини [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті Кодексу визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» надано роз`яснення про те, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Частинами 2, 3 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав. Судом встановлено та підтверджено доказами, що позивачці було відмовлено в нотаріальному оформленні успадкованого права постійного користування спірною земельною ділянкою, а отже вона має належні підстави заявити до суду вимоги про визнання цього права в судовому порядку. Отже, за наведених підстав, суд визнає позовні вимоги законними та обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved