Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Вінницької обласної прокуратури, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Головного управління Державної казначейської служби у Вінницькій області, про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування та прокуратури. Свої позовні вимоги мотивував тим, що 11.01.2020 року його було затримано як підозрюваного в приміщенні СУ ГУНП у Вінницькій області у кримінальному провадженні № 12020020220000036 від 11.01.2020 року, процесуальне керівництво справою здійснювала Вінницька обласна прокуратура, яка мала перевіряти законність рішень в межах кримінального провадження та здійснювати власну діяльність на принципах верховенства права та законності. 12.01.2020 року [PERSON] було оголошено повідомлення про підозру у тяжкому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 3 ст. 186 КК України, вчиненому з корисливих мотивів за попередньою змовою з 14 іншими особами та наступного дня йому Вінницьким міським судом Вінницької області обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та поміщено до СІЗО ДУ «Вінницька установа виконання покарань». Внаслідок позбавлення його волі, рідним довелось відшукувати значну суму грошових коштів, влазити у борги, брати кредити, з метою внесення застави. Протягом двох років він перебував під запобіжним заходом, що обмежувало його вільне пересування, вільний вибір місця проживання, спілкування з рідними та друзями, адже на нього були покладені обов`язки відповідно до ст. 194 КПК України, а саме: не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований; повідомляти про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом; не відвідувати місця, визначені слідчим суддею або судом; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну. Крім того, тривалий час позивач вимушений був пропускати роботу, адже зобов`язаний ухвалою суду на першу вимогу прибувати до слідчого, прокурора, суду, що відображалось на розмірі заробітної плати. На його особисті речі було накладено арешт, який скасовано лише виправдувальним вироком суду від 13.12.2021 року, що також створювало відповідні незручності. Крім того, його сім`я фактично розпалась, а життя перетворилось на суцільну спробу довести рідним та оточуючим, що він добропорядний громадянин. 13.12.2021 року Могилів-Подільським міськрайонним судом Вінницької області у кримінальному провадженні № 138/1907/20 було винесено вирок, який залишений без змін 21.06.2022 року Вінницьким апеляційним судом, яким [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 186 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України через недоведеність вчинення ним вказаного кримінального правопорушення. Позивач зазначає, що під слідством та судом він перебував з 11.01.2020 року по 21.06.2022 року, що становить 2 роки 160 днів або 29 місяців, в результаті чого він був позбавлений прав людини на: свободу та особисту недоторканність, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, відпочинок, достатній життєвий рівень, а також змушений був спілкуватись із правоохоронними органами, витрачати кошти на адвокатів, на прибуття до суду. Крім того, вказана ситуація негативно вплинула на стан його здоров`я. Завдану йому моральну шкоду він оцінює в 500000,00 грн., що підлягає відшкодуванню в повному обсязі, згідно із Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», тому вимушений був звернутись до суду з цим позовом. 20.11.2025 року на підставі ухвали суду позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. 01.12.2025 року представником Головного управління Державної казначейської служби у Вінницькій області до суду подано письмові пояснення щодо позову, згідно з якими статтею 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України уповноважено здійснювати безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Абзацом другим підпункту 1 пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України встановлено, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за черговістю надходження таких рішень. Відповідний механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення закріплений у Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 р. №845 (із змінами). Пунктом 3 Порядку №845 визначено, що органами Казначейства виконуються рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників. Пунктом 36 Порядку №845 передбачено, що у разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувані подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду. В такому разі, у разі задоволення позовних вимог, виконання такого рішення має відбуватись відповідно до Порядку №845. 09.12.2025 року представником відповідача Вінницької обласної прокуратури було надіслано суду відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] , у зв`язку з його безпідставністю та недоведеністю. Застосування заходів, що обмежували права та свободи [PERSON] , були необхідними з метою забезпеченння проведення всебічного, повного та неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, як того вимагають стюст. 2, 9 КПК України, їх метою, зокрема було запобігання можливому прихованню або знищенню речових доказів. Ухвалюючи 13.12.2021 року виправдувальний вирок Могилів-Подільський міськрайонний суд дійшов висновку про недоведеність винуватості [PERSON] , оскільки жоден із свідків не підтвердив його причетність до вчинення інкримінованого злочину. Однак, ні позивачем, ні його захисником дії та рішення органів досудового розслідування та прокуратури не оскаржувалися. Клопотання про зміну запобіжного заходу ними також не подавалося. Позивач про застосування до нього насильства під час затримання або тримання в місцях попереднього увязнення слідчому судді не заявляв. Скарг на порушення прав [PERSON] , застосування фізичного чи психічного насильства органами досудового розслідування або прокурором не подавалися. Упродовж досудового розслідування позивач тричі викликався до слідчого для проведення слідчих та інших процесуальних дій. У ході розгляду кримінального провадження було проведено 21 засідання, з яких 5 відкладено за заявами захисника [PERSON] . Отже, під слідством і судом [PERSON] перебував з 11.01.2020 року до 21.06.2022 року, тобто 29 місяців 10 днів. Під вартою останній перебував з 11.01.2020 року до 14.01.2020 року, тобто 4 дні. При цьому, законодавством надається право на відшкодування шкоди лише у разі незаконності процесуальних рішень та дій органу, що здійснює оперативно-розшукові заходи, органу досудового розслідування, прокуратури та суду, однак в позові відсутнє посилання на встановлення незаконності дій органів досудового розслідування та прокуратури. За відсутності факту незаконності дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Позивачем не надані докази, що застосовані обмеження стали реальною перешкодою у реалізації ним будь-яких прав чи порушили його інтереси. Також останній не наддав доказів щодо порушення його прав під час перебування у СІЗО та погіршення стану здоров`я. Хоча у деліктних правовідноснах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Щодо витрат на правничу допомогу в розмірі 30000,00 грн., то до позову не додано докази на її підтвердження. Позивач своїм правом на надання суду відповіді на відзив не скористався. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити, з підстав викладених у позові. Зазначила, що докази витрат позивача на правничу допомогу будуть надані в порядку передбаченому ЦПК України, протягом п`яти днів після ухвалення судом рішення у справі. Представник відповідача Вінницька обласна прокуратура в судовому засіданні підтримала повністю заперечення позовних вимог, викладені у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення учасників справи, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав позову, дослідивши матеріали справи та надавши правову оцінку наявним у справі доказам, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав.. Судом вставновлено. що вироком Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13.12.2021 року у справі №138/1907/20, який залишено без мін ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21.06.2022 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] визнано невинуватими у пред`явленому їм обвинуваченні за ч. 3 ст. 186 КК України та виправдано їх, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, через недоведеність вчинення ними даного кримінального правопорушення. Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду від 26.02.2020 року на майно, вилучене в ході обшуку у [PERSON] , а саме: чоловічі куртку, кросівки «Adidas», спортивний костюм світло-сірого кольору, що знаходяться на зберіганні в камері зберігання речових доказів ГУНП у Вінницькій області, повернувши їх [PERSON] , як законному володільцю (а.с.7-16, 17-20). Зі змісту вказаного вироку суду вбачається, що: - протоколом від 11.01.2020 року було затримано як підозрюваного [PERSON] 11.01.2020 року о 07 год. 30 хв. в приміщенні СУ ГУНП у Вінницькій області в м.Вінниця по вул.Театральна, 10. Під час обшуку нічого не вилучалось; - ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 13.01.2020 року про застосування до [PERSON] тримання під вартою до 10.03.2020 року, з визначенням застави в розмірі 162160 грн.; - ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 06.03.2020 року було продовжено на два місяці [PERSON] строку дії обов`язків, передбачених ч. 5 ст.194 КПК України; - дія запобіжних заходів, застосованих до обвинувачених в ході досудового слідства, закінчилась ще до направлення обвинувального акту до суду (в травні 2020 року) і в подальшому сторона обвинувачення не клопотала про обрання запобіжних заходів. Таким чином, станом на 21.06.2022 року, у встановленому законом порядку підтверджена відсутність складу злочину в діях позивача і вироком суду від 21.06.2022 року [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні, тобто за реабілітуючими обставинами. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, частини п`ятої статті 5 Конвенції кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та статтях 1167, 1176 ЦК України. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом частини першої та другої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин першої, другої та сьомої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. У пункті 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вказано, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував під слідством та судом у період часу з 11.01.2020 року по 21.06.2022 року (2 роки 160 днів або 890 днів), з яких 4 дні (з 11.01.2020 року по 14.01.2020 року) - під вартою, чим був обмежений у праві на свободу, на вільний вибір місця проживання та його зміну, на свободу пересування, на працю та на доходи від цієї праці, тощо, однак у зв`язку з недоведенням поза розумним сумнівом вчинення [PERSON] складу злочину передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України вироком суду від 13.12.2021 року останнього визнано невинуватим. Суд дійшов висновку про наявність незаконних дій відносно позивача, а відтак, й наявність підстав для відшкодування моральної шкоди. Доводи Вінницької обласної прокуратури про те, що постановлення виправдувального вироку суду не встановлює незаконність чи протиправність рішення, дій чи бездіяльності органу досудового розслідування чи прокуратури, а також, що факт такої протиправної діяльності не встановлювався, не заслуговує на увагу та спростовується передбаченим п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», правом особи на відшкодування шкоди, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду. Також посилання Вінницької обласної прокуратури на недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди на увагу не заслуговують, оскільки спростовуються вищевказаними встановленими судом обставинами та оціненими доказами у їх сукупності та взаємозв`язку. Відтак суд дйшов переконання про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)). За змістом статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. У частинах четвертій та п`ятій статті 4 указаного Закону визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Суд зазначає, що згідно із Законом України «Про державний бюджет на 2026 рік» розмір мінімальної заробітної плати на січень (дату ухвалення судом рішення) становить 8647,00 грн. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (постанова Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17). Разом із цим, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до безпідставного збагачення. Отже, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Таким чином, наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, ураховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди,

Outcome: partial