Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Черніков Д.Ю. звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 25.01.2023 по 10.08.2024 включно проходив службу у Військовій частині [NUMBER] . Згідно з Витягом з наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 10.08.2024 № 260, старшого солдата [PERSON] , звільнено з військової служби у відставку відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - за станом здоров`я. 30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». Пунктом 4 Постанови № 704 у первинній редакції було установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. В подальшому, пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 р. № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (надалі - Постанова № 103) до Постанови № 704 були внесені зміни, внаслідок яких пункт 4 Постанови № 704 було викладено у новій редакції, а саме: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14». Постанова № 103 набрала чинності 24.02.2018 року. А Постанова № 704 набрала чинності 01.03.2018 року. Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року по справі № 826/6453/18 зміни до п. 4 Постанови № 704 (в редакції Постанови № 103) скасовано та визнано протиправними. Зокрема, визнано протиправним та скасовано п. 6 Постанови № 103, згідно з якою було внесено зміни до п. 4 Постанови № 704. Вказана постанова Шостого апеляційного адміністративного суду залишена без змін Верховним Судом згідно з постановою від 20.10.2022 р. Таким чином, з дня набрання законної сили постановою у справі № 826/6453/18 застосовується редакція п. 4 Постанови № 704, яка діяла до зазначених змін. Отже, з 29.01.2020 року з дня набрання чинності судовим рішенням у справі № 826/6453/18 була відновлена дія такої величини обчислення розміру окладу за посадою та окладу за військовим званням як прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01 січня календарного року, на відміну від правила обчислення розміру окладу за посадою та окладу за військовим званням як прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01.01.2018 р. Верховний Суд у постанові від 05.06.2024 р. по справі № 420/18318/23 констатував, що з дати прийняття постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 відновилася первинна редакція пункту 4 Постанови № 704, тобто та, яка була до внесення змін згідно з пунктом 6 Постанови № 103. Разом з тим, 12 травня 2023 року Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову № 481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704». Постановою № 481 внесено зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» виклавши абзац перший в такій редакції: «4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762,00 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14». Тобто, замість «прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року) знову визначено фіксовану суму в розмірі 1762,00 грн (прожитковий мінімум 2018 року). Постанова КМУ № 481 набрала чинності 20 травня 2023 року. Таким чином, починаючи з 20 травня 2023 року розмір посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням Позивача визначався шляхом множення не розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), а фіксованої суми в розмірі 1762,00 грн. на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14, до Постанови № 704. Тож, на виконання положень Постанови КМУ № 481 військова частина розраховувала посадовий оклад та оклад за військове звання, а також інші елементи грошового забезпечення Позивача виходячи не з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а з фіксованої суми в розмірі 1762,00 грн. Постанова КМУ № 481 набрала чинності 20 травня 2023 року. Таким чином, починаючи з 20 травня 2023 року розмір посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням Позивача визначався шляхом множення не розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), а фіксованої суми в розмірі 1762,00 грн. на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14, до Постанови № 704. Тож, на виконання положень Постанови КМУ № 481 військова частина розраховувала посадовий оклад та оклад за військове звання, а також інші елементи грошового забезпечення Позивача виходячи не з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а з фіксованої суми в розмірі 1762,00 грн. Натомість, Постановою Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року у справі №320/29450/24 (постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року залишено без змін), якою визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481. Таким чином, оскільки в період служби Позивача при розрахунку його грошового забезпечення військовою частиною застосувався нормативно- правовий акт (п. 2 Постанова КМУ № 481), який через невідповідність актам вищої юридичної сили був скасований (визнаний протиправним та нечинним) 18.06.2025 року, Позивач має право на відшкодування в порядку ст. 1175 ЦК України завданої шкоди в розмірі недоплаченого грошового забезпечення, яке протиправно недоотримав з моменту набрання чинності Постанови КМУ №481 і до звільнення з військової служби, тобто за період з 20.05.2023 по 10.08.2024 року. [PERSON] отримав грошове забезпечення: за період служби з 20.05.2023-31.12.2023 в сумі 180101,41 грн (грошове забезпечення (основні та щомісячні додаткові види грошового забезпечення) в сумі 158627,78 грн + грошова допомога на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення в сумі 21473,63 грн); за період служби з 01.01.2024 по 10.08.2024 отримав грошове забезпечення в сумі 283364,17 грн (грошове забезпечення (основні та щомісячні додаткові види грошового забезпечення) в сумі 157242,38 грн + грошова допомога на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення в сумі 21473,63 грн +грошова компенсації за невикористані дні відпусток в сумі 82315,58 грн + одноразова грошова допомога при звільненні в сумі 22332,58 грн). З урахуванням різниці в розмірах прожиткового мінімуму 2018 року (по якому розраховувалося грошове забезпечення позивачу) та прожиткового мінімуму для працездатних осіб 2023 та 2024 років відсоток недоплаченого позивачу грошового забезпечення в 2023 році склав 52,32%, в 2024 році - 71,85 %. Тож, позивачу недоплатили грошове забезпечення за період застосування п. 2 Постанови № 481 Кабінету Міністрів України (20.05.2023 по 10.08.2024) в загальному розмірі 297826,22 грн (за 2023 рік служби в сумі 94229,06 грн + за 2024 рік служби в сумі 203597,16 грн). Враховуючи вищенаведене, просить стягнути з Держави Україна на його користь матеріальну шкоду у вигляді недоотриманого грошового забезпечення військовослужбовця за період служби з 20.05.2023 по 10.08.2024 включно у розмірі 297 826,22 грн, заподіяну в результаті прийняття Кабінетом Міністрів України нормативно-правового акту (пункт 2 постанови КМУ № 481 від 12 травня 2023 року), що був визнаний протиправним та нечинним, шляхом безспірного списання коштів з Державного бюджету України. Ухвалою судді від 29.09.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання. 15.10.2025 року від представника відповідача- Військової частини [NUMBER] надійшов відзив на позов, у якому присили відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] та зазначили, що починаючи з 20.05.2023, для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальними) званнями військовослужбовців та інших осіб, застосовується стала величина 1762,00 гривні, а томувідсутні правові підстави для перерахунку грошового забезпечення позивача із зазначенням складових грошового забезпечення, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2023р., 01.01.2024р., 01.01.2025р. на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704, починаючи з 20.05.2023р. по 10.08.2024р., у зв`язку з чинністю у вказаний період Постанови № 481 та звільненням позивача з військової служби у частині [NUMBER] до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 320/29450/24. 19.11.2025 року від представника відповідача-Кабінету Міністрів України надійшов відзив на позов, у якому просили відмовити у задоволенні позову [PERSON] , зазначивши, що 30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». Пунктом 4 Постанови № 704 у первинній редакції було установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. В подальшому, пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 р. № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (надалі - Постанова № 103) до Постанови № 704 були внесені зміни, внаслідок яких пункт 4 Постанови № 704 було викладено у новій редакції, а саме: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14». Постанова № 103 набрала чинності 24.02.2018 року. А Постанова № 704 набрала чинності 01.03.2018 року. Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року по справі № 826/6453/18 зміни до п. 4 Постанови № 704 (в редакції Постанови № 103) скасовано та визнано протиправними. Зокрема, визнано протиправним та скасовано п. 6 Постанови № 103, згідно з якою було внесено зміни до п. 4 Постанови № 704. Вказана постанова Шостого апеляційного адміністративного суду залишена без змін Верховним Судом згідно з постановою від 20.10.2022 р. Таким чином, з дня набрання законної сили постановою у справі № 826/6453/18 застосовується редакція п. 4 Постанови № 704, яка діяла до зазначених змін. Отже, з 29.01.2020 року з дня набрання чинності судовим рішенням у справі № 826/6453/18 була відновлена дія такої величини обчислення розміру окладу за посадою та окладу за військовим званням як прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01 січня календарного року, на відміну від правила обчислення розміру окладу за посадою та окладу за військовим званням як прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01.01.2018 р. Верховний Суд у постанові від 05.06.2024 р. по справі №420/18318/23 констатував, що з дати прийняття постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 відновилася первинна редакція пункту 4 Постанови № 704, тобто та, яка була до внесення змін згідно з пунктом 6 Постанови № 103. 12 травня 2023 року Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову № 481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704», та який викладено у наступній редакції: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762,00 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14». Тож, на виконання положень Постанови КМУ № 481 військова частина розраховувала посадовий оклад та оклад за військове звання, а також інші елементи грошового забезпечення позивача виходячи не з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а з фіксованої суми в розмірі 1762,00 грн. Натомість, Постановою Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року у справі № 320/29450/24 (постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року залишено без змін), якою визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481. Таким чином, починаючи з 20.05.2023 року, для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальними) званнями військовослужбовців та інших осіб, застосовується стала величина 1762,00 гривні, а томувідсутні правові підстави для перерахунку грошового забезпечення позивача із зазначенням складових грошового забезпечення, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2023р., 01.01.2024р., 01.01.2025р. на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704, починаючи з 20.05.2023р. по 10.08.2024р., у зв`язку з чинністю у вказаний період Постанови № 481 та звільненням позивача з військової служби у частині [NUMBER] до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 320/29450/24. Ухвалою суду від 16.12.2025 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник Кабінету Міністрів України Чемерис В.М. заперечував проти задоволення вимог [PERSON] з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Представник позивача [PERSON] - адвокат Черніков Д.Ю. надіслав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник Державної Казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник військової частини [NUMBER] надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність. У задоволенні позовних вимог просив відмовити. Заслухавши доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Так, судом встановлено, що [PERSON] у період з 25.01.2023 по 10.08.2024 включно проходив службу у Військовій частині [NUMBER] (а.с. 14, 20-21). Згідно з Витягом з наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 10.08.2024 № 260, старшого солдата [PERSON] , звільнено з військової служби у відставку відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - за станом здоров`я (а.с. 14 звор. бік). Відповідно до довідки військової частини [NUMBER] за № 23/118/4898 від 31.12.2024 року [PERSON] нараховано та виплачено: грошове забезпечення: у розмірі 489319,19 грн. (податок з ДФО- 88077,41 грн.), додаткові винагороди на період військового стану у розмірі 1014227,87 грн. (податок з ДФО 182560,99 грн.) (а.с. 13). Розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 року на відповідний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14, передбачених п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». За період проходження служби виконував обов`язки за посадою 7 тарифного розряду. Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 22.09.2025 року у справі № 280/7943/25 відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди у зв`язку з тим, що вказана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (а.с. 6-7). Відповідно до ч. 2ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положеннями ст.ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Так, 30.08.2017 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового складу та деяких інших осіб». Пунктом 4 Постанови № 704 у первинній редакції було установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. 12.05.2023 року Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову № 481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704», якою внесено зміни до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». Зокрема, абзац перший пункту 4 постанови № 704 викладено в такій редакції: «4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762,00 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14». Тобто, замість розрахункової величини «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року» запроваджено сталу розрахункову величину для посадового окладу та окладу за військове звання 1762,00 грн. Постанова КМУ № 481 набрала чинності 20.05.2023 року. 14.03.2025 року рішенням Київського окружного адміністративного суду по справі № 320/29450/24, зокрема, визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 року № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». 18.06.2025 року постановою Шостого апеляційного адміністративного суду по справі №320/29450/24 апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України залишено без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 року у справі №320/29450/24 - без змін. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 року по справі № 320/29450/24 набрало законної сили 18.06.2025 року. Відповідно до ч. 1 та п. 1 та 2 ч. 2статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та не чинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. Крім того, за приписами ч. 2 ст. 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Відповідно до абзаців 3, 4 пункту 10.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 р. № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» скасування акта суб`єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту його прийняття. Визнання ж акта суб`єкта владних повноважень не чинним означає втрату ним чинності з моменту набрання відповідним судовим рішенням законної сили або з іншого, визначеного судом моменту. Таким чином, рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року у справі № 320/29450/24, залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року, яким визнано протиправним та нечинним пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року № 481, не має зворотної (ретроактивної) дії, змінює правове регулювання виключно для правовідносин, що виникають після набрання ним законної сили, та не підлягає застосуванню до правовідносин, які виникли до прийняття відповідного судового рішення. Конституційний Суд України у Рішеннях від 13.05.1997 року № 1-зп, від 09.02.1999 року № 1-рп/99, від 05.04.2001 року № 3-рп/2001, від 13.03.2012 року № 6-рп/2012 та від 12.02.2019 року № 5-р(I)/2019 неодноразово тлумачив зміст статті 58 Конституції України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів; наголошував на тому, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Отже, нормативно-правові акти застосовуються виключно до тих правовідносин, які виникли в період їх дії, без можливості поширення їх впливу на правовідносини, що виникли до набрання ними чинності (ретроактивної дії). Виняток стосується лише випадків, коли нові норми пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Що стосується стягнення матеріальної шкоди, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, то суд зазначає що відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). На підставі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно зі ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Враховуючи, що позивач заявляє вимоги про стягнення недоотриманого грошового забезпечення за період з 20.05.2023 року по 10.08.2024 року, тоді як пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 року № 481 визнано протиправним та нечинним з 18 червня 2025 року (дата ухвалення постанови Шостого апеляційного адміністративного суду), у позивача відсутні правові підстави для стягнення матеріальної шкоди у вигляді недоотриманого грошового забезпечення за період, що передує даті визнання зазначеної норми протиправною та нечинною.

Outcome: dismissed