Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

В вересні 2025 позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна: домоволодіння [ADDRESS] , посилаючись на те, що вказане майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою судді 01.10.2025 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 22.10.2025 від відповідача [PERSON] надійшов відзив, в якому він позов не визнав, посилаючись на те, що домоволодіння [ADDRESS] є особистою власністю відповідача, оскільки придбано за кошти його батьків. Також у відзиві сторона відповідача наполягала на застосуванні до позовних вимог строків позовної давності, посилаючись на її сплив. Заявив клопотання про виклик свідків. Ухвалою суду від 12.11.2025 підготовче провадження закрито, призначено розгляд справи, задоволено клопотання відповідача про виклик свідків. В судовому засіданні представник позивачки адвокат Данищук В.В. позов підтримав, просив його задовольнити. Пояснив, що спірне майно придбане сторонами під час шлюбу за спільні кошти, а отже є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач та його представник адвокат Данильчук Н.Б. в судовому засіданні заперечували проти позову, пояснили, що хоча спірне домоволодіння і набуте в період шлюбу, проте придбане воно за кошти батьків відповідача, які вони отримали у 2017 році від продажу квартири в місті Мурманську Російської Федерації, а не за спільні кошти подружжя. Просили відмовити в позові за його необґрунтованості або за спливом строків позовної давності до вимог позивачки. Заслухавши представника позивачки, відповідача та його представника, свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 2015 до 24.08.2024 (а.с.9). 23.11.2020 [PERSON] придбав житловий будинок [ADDRESS] літ.А загальною площею 52,1 м2, житловою 27,10 м2 з господарськими побудовами літ.Б сарай, літ.В. - гараж, літ.Г літня кухня, літ.Д вбиральня, №1-3 огорожа, розташований на земельній ділянці кадастровий номер 7321585400:01:002:0009, площею 0,0997 га (а.с.10-11). Відповідно до п.4 договору купівлі-продажу від 23.11.2020 продаж будинку за домовленістю сторін здійснюється за 90000,00 грн, та набувається у власність покупця за згодою дружини [PERSON] (п.18). Положеннями статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначену презумпцію може бути спростовано й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зроблено висновок, що «якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України)». Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням вищевикладеного, а саме, що на майно, яке придбане за час шлюбу, поширюється презумпція спільності права власності подружжя, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує. У своєму відзиві та під час судового розгляду відповідач заперечив, що домоволодіння [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а отже саме на відповідача покладається обов`язок доведення обставини, які виключають виникнення спільної сумісної власності на спірне майно. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власності дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. На підтвердження власних доводів відповідачем надано копію договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна з використанням кредитних коштів від 29.03.2017 (а.с.43-46, 48), згідно з яким [PERSON] , за згодою дружини [PERSON] (а.с.38), яка є матір`ю [PERSON] (а.с.39) продав, а [PERSON] , [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] (п.1.1.), за ціною 2390000,00 рублів Російської Федерації (п.1.4.). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] пояснили, що відповідач [PERSON] є сином [PERSON] і що після продажу у 2017 році належної їм на праві спільної сумісної власності квартири в місті Мурманську, вони поділили кошти в розмірі 2390000,00 рублів навпіл між синами, виділивши [PERSON] 1195000,00 рублів. Водночас, вказані докази є допустимими на предмет набуття [PERSON] , [PERSON] у спільну власність грошових коштів в розмірі 2390000,00 рублів Російської Федерації від продажу спільного майна подружжя квартири [ADDRESS] . Проте, вказані докази є недостатніми та недопустимими на підтвердження придбання спірного домоволодіння [ADDRESS] саме за особисті кошти [PERSON] . Так, відповідачем на підтвердження заперечень проти позову не надано, зокрема, виписки по банківському рахунку, які б підтверджували, що кошти від продажу батьківської квартири, або їх частина були зараховані на рахунок відповідача та в подальшому використані на придбання домоволодіння [ADDRESS] , або договору дарування грошових коштів, зокрема, від матері [PERSON] синові [PERSON] тощо. Натомість позивачкою доведено наявність у подружжя спільних грошових коштів на придбання 23.11.2020 відповідачем [PERSON] спірного домоволодіння [ADDRESS] , адже незадовго до цього, а саме 17.11.2020 позивачка за згодою чоловіка [PERSON] відчужила спільне майно подружжя - земельну ділянку кадастровий номер 7321584900:02:002:0004 площею 0,1429 га в селі Звенячин Чернівецького району Чернівецької області з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (а.с.60-62) за 22000,00 грн та в той же день 17.11.2020 також за згодою чоловіка [PERSON] - спільне майно подружжя у вигляді домоволодіння [ADDRESS] за 97000,00 грн (а.с.63-65). За вищевикладених обставин, суд приходить до висновків про те, що в ході розгляду справи відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на спірне домоволодіння [ADDRESS] , адже воно набуте сторонами під час шлюбу, після отримання згоди на купівлю нерухомості у дружини, незадовго (через 6 днів) після продажу кількох об`єктів нерухомого майна подружжя, за яке отримано кошти, які перевищують вартість об`єкта купівлі, що свідчить про достатність у подружжя доходу для придбання житлового будинку, в той час коли відповідачем не доведено допустимими доказами, що спірне домоволодіння придбане за його особисті кошти, а саме за кошти передані йому батьками після продажу у 2017 році квартири у місті Мурманську. Вказані висновки суду свідчать про відсутність підстав для визнання спірного домоволодіння особистою власністю [PERSON] та про обґрунтованість позову [PERSON] . Щодо застосування до вимог позивачки позовної давності, суд зазначає наступне. Так, відповідно до статей 256-257 та 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 ЦК України). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14). Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. Статтею 72 СК України визначено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 27.03.2024 (справа №509/2196/15-ц). Отже, для правильного вирішення справи необхідно визначити початок перебігу строку позовної давності, тобто коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Як зазначалося, шлюб між сторонами розірвано 24.08.2024. Позивачка звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя 29.09.2025 тобто до спливу трирічного, визначеного частиною 2 статті 72 СК України, строку. Отже, строк позовної давності [PERSON] не пропущений. Посилання відповідача про те, що позивачка дізналася про порушення свого права 23.11.2020, тобто під час реєстрації права власності на домоволодіння [ADDRESS] за відповідачем [PERSON] , а тому строк позовної давності слід відраховувати з 23.11.2020 і він є таким що сплинув, суперечать приписам статті 72 СК України, а також пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, згідно з якими під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, а отже є необґрунтованими. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, про задоволення позову [PERSON] та поділ домоволодіння [ADDRESS] між сторонами в рівних частках. Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з положень статей 133, 137, 141 ЦПК України, згідно з якими судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. При зверненні до суду з позовом позивачка сплатила судовий збір в розмірі 1211,20 грн, що відповідає ставкам судового збору визначеного ЗУ «Про судовий збір» для даного виду позову. Отже, враховуючи, що позов [PERSON] задоволено, з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] , слід стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн. Крім того, при зверненні до суду з позовом позивачкою подано попередній розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу. Докази понесення витрат на професійну правничу допомогу сторона позивача зобов`язалася надати протягом визначеного законом строку, заявивши про це до закінчення судових дебатів. У зв`язку з чим необхідно призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати щодо розміру понесених позивачкою судових витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved