Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що на підставі розпорядження Носівської районної державної адміністрації від 30 квітня 2004 року № 177 йому була надана земельна ділянка площею 2,48 га, кадастровий номер 7423887000:02:001:1823, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Носівської міської ради Ніжинського району (раніше Червонопартизанської сільської ради Носівського району) Чернігівської області. Зазначена земельна ділянка належить йому (позивачу) на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 127374, виданого 9 вересня 2004 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 733. Після виготовлення обмінного файлу за дану земельну ділянку він (позивач) звернувся до відділу у Носівському районі Головного управління Держгеокадастру Чернігівської області з заявою про внесення відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру. Згідно повідомлення державного кадастрового реєстратора від 6 листопада 2019 року витяг з Державного земельного кадастру про вищезазначену земельну ділянку надати неможливо, оскільки при завантаженні обмінного файлу до НКС було виявлено, що земельна ділянка площею 2,48 га, кадастровий номер 7423887000:02:001:1823, на яку йому (позивачу) видано державний акт серії ЧН № 127374, належить іншій особі. За інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку власником даної земельної ділянки значиться [PERSON] , державна реєстрація права (в державному реєстрі прав) здійснена 23 березня 2017 року. Згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) [PERSON] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2,8728 га за адресою: Чернігівська область Носівський район за межами населених пунктів на території Володьководівицької сільської ради, наданої на адвокатський запит Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області, на підставі розпорядження Носівської районної державної адміністрації Чернігівської області від 8 квітня 2015 року № 86 [PERSON] було передано у власність земельні ділянки взамін сертифікату на право на земельну частку (пай). Володьководівицька сільська рада Носівського району Чернігівської області надала [PERSON] довідку з номерами земельних ділянок: рілля 1823 та кормові угіддя 1486. На підставі вищезазначених документів ФОП [PERSON] розробив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), відповідно до якої з`явились земельні ділянки рілля площею 2,4846 га та сіножать 0,3882 га. Відділом у Носівському районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівської області 6 березня 2017 року було присвоєно кадастрові номери земельним ділянкам: рілля 7423887000:02:001:1823 та кормові угіддя (сіножать) 7423887000:02:001:1486 та внесено до Державного земельного кадастру. 23 березня 2017 року Центром надання адміністративних послуг Носівської районної державної адміністрації було зареєстровано за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 2,4846 га, кадастровий номер 7423887000:02:001:1823, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Володьководівицької сільської ради Носівського району Чернігівської області, номер запису про право (в державному реєстрі прав) 19655802. Таким чином, Володьководівицькою сільською радою Носівського району Чернігівської області, правонаступником якої є Носівська міська рада Чернігівської області, було помилково надано [PERSON] земельну ділянку (ріллю) № [NUMBER] площею 2,4846 га з кадастровим номером 7423887000:02:001:1823, яка вже на той час була зайнята іншою особою і яка вже отримала на дану земельну ділянку право власності. Для реалізації свого законного права володіння, користування та розпорядження належною йому (позивачу) земельною ділянкою необхідно скасувати державну реєстрацію права власності на дану земельну ділянку за [PERSON] . У зв`язку із цим він (позивач) змушений звернутися до суду. [PERSON] просив суд скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 2,4846 га, кадастровий номер 7423887000:02:001:18230, номер запису про право власності 19655802, дата державної реєстрації 23 березня 2017 року, зареєстровану Центром надання адміністративних послуг Носівської районної державної адміністрації Чернігівської області. У судове засідання позивач не з`явився, його представник позовні вимоги підтримав з підстав, які зазначені у позовній заяві та просив задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав повністю, подав заяву про застосування строків давності, зазначив, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, просив відмовити у задоволенні позову. У судове засідання представник Носівської міської ради Чернігівської області не з`явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що міська рада визнає позовні вимоги, не заперечує проти їх задоволення та просить розгляд справи проводити без участі їх представника. Крім цього, представник відповідача просив суму сплаченого судового збору покласти за рахунок позивача у зв`язку із тим, що міська рада не вчиняла жодних дій, які б порушували права позивача. У судове засідання представник Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, не просив розгляд справи відкласти. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності позивача, представників Носівської міської ради Чернігівської області та Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області за наявними у справі доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Частиною 1 ст. 206 ЦПК України встановлено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову. Суд вважає за необхідне відмовити у прийнятті визнання Носівською міською радою Чернігівської області позову та дослідити всі обставини справи. У судовому засіданні встановлено, що 9 вересня 2004 року на підставі розпорядження Носівської районної державної адміністрації від 30 квітня 2004 року № 177 позивачу був виданий державний акт серії ЧН 127374 на право власності на земельну ділянку площею 2,48 га, кадастровий номер 7423887000:02:001:1823, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на ч. Червоні Партизани Червонопартизанської сільської ради Носівського району Чернігівської області. Зазначений державний акт був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 733. З матеріалів справи вбачається, що 6 листопада 2019 року державний кадастровий реєстратор відмовив позивачу у наданні відомостей з Державного земельного кадастру про земельну ділянку площею 2,48 га, кадастровий номер 7423887000:02:001:1823, оскільки виявив, що ця земельна ділянка відповідно до відомостей, які містяться в Державному земельному кадастрі, належить іншій особі, а саме [PERSON] . У судовому засіданні встановлено, що на підставі розпорядження Носівської районної державної адміністрації Чернігівської області від 8 квітня 2015 року № 86 [PERSON] було передано у власність земельні ділянки взамін сертифікату на право на земельну частку (пай). Володьководівицька сільська рада Носівського району Чернігівської області надала [PERSON] довідку з номерами земельних ділянок: рілля 1823 та кормові угіддя 1486. На підставі вищезазначених документів ФОП [PERSON] розробив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), відповідно до якої з`явились земельні ділянки рілля площею 2,4846 га та сіножать 0,3882 га. 6 березня 2017 року відділом у Носівському районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівської області було присвоєно кадастрові номери земельним ділянкам: рілля 7423887000:02:001:1823 та кормові угіддя (сіножать) 7423887000:02:001:1486, а також внесено до Державного земельного кадастру. 23 березня 2017 року Центром надання адміністративних послуг Носівської районної державної адміністрації було зареєстровано за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 2,4846 га, кадастровий номер 7423887000:02:001:1823, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Володьководівицької сільської ради Носівського району Чернігівської області, номер запису про право (в державному реєстрі прав) 19655802. З метою захисту свого законного права на володіння, користування та розпорядження належною земельною ділянкою позивач звернувся до суду з позовом про скасування державної реєстрації права власності на цю земельну ділянку за відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 13 ЦПК Ураїни суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) та багатьох інших. При цьому, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)). Як зазначено вище, задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц. Окрім цього, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У судовому засіданні встановлено, що про порушення своїх прав внаслідок реєстрації за відповідачем права власності на спірну земельну ділянку позивачу стало відомо ще в листопаді 2019 року, про що свідчить, зокрема, повідомлення державного кадастрового реєстратора № РВ-7415325562019 від 6 листопада 2019 року, адресоване на ім`я позивача, про відмову у наданні відомостей з Державного земельного кадастру. При цьому, позовна заява про скасування державної реєстрації права власності була подана позивачем до суду лише 15 квітня 2025 року. 21 листопада 2025 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Левченком Г.В. до суду була подана заява про застосування позовної давності. Ураховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним для захисту його порушеного права/інтересу, позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, а тому позов задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed