Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

У вересні 2025 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Національного банку України (далі - відповідач, НБУ ) про відшкодування шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Київського апеляційного суду від 21.06.2023 у справі № 757/11588/22-ц з відповідача на користь позивача стягнуто моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. (далі - Постанова). 20.11.2023 на виконання Постанови Судом видано виконавчий лист. Як вказує позивач, виконавчий лист ним направлявся для виконання на адреси: Національного банку, Державної виконавчої служби, Державної казначейської служби. Проте, вказані органи не здійснили його виконання. З огляду на це, позивач вважає, що оскільки Постанова є невиконаною, у останнього виникло право на нарахування інфляційних втрат на підставі положень статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Окрім вказаного, позивач вважає, що через невиконання відповідачем Постанови з 21.06.2023 (дня її прийняття), йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 3000,00 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.09.2025 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. 30.09.2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву,зі змісту якого вбачається, що Національний банк Уукраїни вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки: виконання судового рішення, зокрема на підставі виконавчого листа, має здійснюватися компетентним органом, яким, Національний банк у даному випадку не являється (релевантна судова практика: постанова Верховного Суду від 03.07.2018 справа № 910/13057/16); на виконавчі документи, за якими боржником виступає Національний банк, поширюється дія Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та постанова Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, якою затверджено Порядок виконання рішень то стягнення коштів з державних та місцевих бюджетів або боржників (релевантна судова практика: ухвала Печерського районного суду від 02.04.2024 та постанова Київського апеляційного суду від 10.09.2024 у справі № 757/11588/22-ц за скаргою [PERSON] до Національного банку); інфляційні втрати за прострочення виконання рішення не можуть бути стягнути з дати набрання чинності рішенням суду (релевантна судова практика: постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 справа № 686/7081/21); неподання стягувачем впродовж тривалого часу виконавчого документа до органу ДКС може свідчити, про ймовірний намір в отриманні можливості необґрунтованого стягнення інфляційних втрат;·не конкретизовано яким саме діянням, Національного банку зазначену шкоду було завдано, адже питання щодо виконання рішення суду за спірними правовідносинами врегульоване положеннями Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». У задоволенні позову [PERSON] до Національного банку України просив відмовити повністю. 30.09.2025 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив. 01.10.2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. У судове засідання позивач не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, разом з тим, у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без його участі, вимоги підтримав, просив задовольнити. Від представника відповідача на адресу суду надійшла заява в якій останній просив призначене судове засідання провести без участі представника НБУ та відмовити у задоволенні вимог позову. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, з урахуванням тривалого перебування справи у суді суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що Київський апеляційний суд постановою від 21.06.2023 у справі № 757/11588/22 ц стягнув на користь [PERSON] з Національного банку України моральну шкоду в сумі 5000 гривень. Ця постанова суду є остаточною і за нею було видано виконавчий лист. Позивач звернувся до Національного банку України і просив виконати постанову суду добровільно - повідомивши його про платіжні реквізити. Проте НБУ листом від 21.07.2023 відмовився виконувати постанову суду добровільно. Після цього позивач звернув виконавчий лист на виконання до органу Державної казначейської служби, яка листом від 18.01.2024 повернула виконавчий лист без виконання, бо у НБУ немає рахунків в органах ДКС. Позивач подав виконавчий лист на виконання до органу ДВС, проте лист було повернуто з посиланням на те, що органи ДВС не мають права виконувати рішення суду про стягнення коштів з НБУ. Таку відмову позивач оскаржував у судовому порядку, проте Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 02.04.2024 у справі № 757/11588/22-ц відмовив у задоволенні скарги (залишена в силі Київським апеляційним судом). Таким чином, станом наразі постанова від 21.06.2023 у справі № 757/11588/22-ц залишається невиконаною. Відповідно до частини першої та другої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, звертаючись з даним позовом до суду, позивач як на підставу своїх вимог щодо стягнення 977,69 грн. посилається на положення статті 625 ЦПК України. Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21 щодо застосування положень статті 625 ЦК України, вказано,що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України). Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим. Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (пункти 17, 18, 26, 28), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (пункти 21, 22, 25, 42, 45), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц. За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади. З огляду на вказані приписи, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу. Так, спір про присудження позивачу відшкодування моральної шкоди та щодо загального розміру такого відшкодування вирішено Постановою у справі № 757/11588/22-ц. У цій же справі № 757/43807/25-ц спір виник щодо прострочення виконання зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням у справі № 757/11588/22-ц. Остання стосується гарантій виконання державою чинного судового рішення. Так, перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (ч. 4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»). З огляду на цей припис, прострочення боржника у спірних правовідносинах настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Отже, припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення. Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (зокрема неподання ним впродовж тривалого часу виконавчого документа до органу ДКС України задля отримання можливості додатково стягнути з держави 3 % річних та інфляційні втрати). Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що у разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 З Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. Відтак, позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат є безпідставними, оскільки прострочення виконання зобов`язань не відбулось. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до абзацу першого пункту третього постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до пункту четвертого постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Отже, саме на позивача покладено обов`язок довести, якими діями чи бездіяльністю йому завдано моральної шкоди, в чому вона полягає та з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір, надати докази на підтвердження вимог. Разом з тим, позивачем не надано жодного доказу на рахунок того, яких саме, в результаті дій Національного банку, втрат немайнового характеру позивач поніс, тобто в чому полягає моральна шкода, не конкретизовано яким саме діянням, Національного банку зазначену шкоду було завдано, адже питання щодо виконання рішення суду за спірними правовідносинами врегульоване положеннями Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 264 ЦПК України під час прийняття рішення суд, зокрема, вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Разом з тим, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вище викладене, вимоги позивача про відшкодування шкоди є безпідставними та необґрунтованими. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed