Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

Позиції учасників справи. Позивач ТОВ ФК «ЄАПБ» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 24 000 грн. за кредитним договором №32456-06/2024 від 24.06.2024. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 24.06.2024 між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та [PERSON] було укладено кредитний договір №32456-06/2024, відповідно у мов якого відповідачу було надано кредитні кошти у розмірі 5 000 грн. строком на 120 днів з терміном повернення до 21.10.2024. Відповідно до п. 1.4.1 денна процентна ставка становить 1,50 % та застосовується у межах строку кредитування, вказаного в п.1.2 договору. 19.11.2024 між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та позивачем укладено договір факторингу № 191124/2, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором №32456-06/2024 від ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» перейшло до ТОВ ФК «ЄАПБ». Відповідно до реєстру боржників від 19.11.2024 до договору факторингу позивач набув право вимоги до відповідача за кредитним договором № 2037624636 у загальному розмірі 229 059,67 грн. Згідно з реєстром боржників 2 до договору факторингу позивач набув право вимоги до [PERSON] за картковим рахунком №32456-06/2024 від 24.06.2024 на суму 24 000 грн. Позикодавець свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а відповідач кредит та відсотки за кредитом у повному обсязі не сплачує, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Гладченко А.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує щодо позовних вимог, оскільки позивачем ТОВ ФК «ЄАПБ» не надано суду доказів переходу до нього права вимоги до відповідача за договором про надання фінансового кредиту № 32456-06/2024 від 24 червня 2024 року, не надано доказів видачі кредиту та переказу цих коштів саме на рахунок відповідача, а відтак позовні вимоги ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не підлягають задоволенню. Позивачем надано відповідь на відзив, відповідно до яких зазначають про те, що у договорі оферти первісним кредитором було чітко визначено, що всі документи щодо надання кредиту підписуються позичальником з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно саме відповідач ініціював укладення такого договору, оформивши заявку на сайті первісного кредитора, підписавши договір з використанням одноразового ідентифікатора. Кредитний договір містить основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі та строк його повернення, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник погодився на укладення договору саме такого змісту. Позивач вказує, що сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови користування коштами, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення договору в електронній формі, на погоджених умовах шляхом підписання Кредитного договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували належне виконання ним зобов`язань та які б спростовували суму заборгованості, оскільки кредитний договір є дійсним та ніким не оскаржений, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Процесуальні дії та рішення суду. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. від 17 вересня 2025 року відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, при цьому в прохальній частині зазначає, що не заперечує щодо розгляду справи за відсутності позивача, а також щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином у встановленому законом порядку. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає заяву без участі сторін по справі. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились,відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінки аргументів сторін. Судом встановлено, що 24.06.2024 між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та [PERSON] було укладено кредитний договір №32456-06/2024, відповідно у мов якого відповідачу було надано кредитні кошти у розмірі 5 000 грн. строком на 120 днів з терміном повернення до 21.10.2024. Відповідно до п. 1.4.1 денна процентна ставка становить 1,50 % та застосовується у межах строку кредитування, вказаного в п.1.2 договору. 19.11.2024 між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та позивачем укладено договір факторингу № 191124/2, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором №32456-06/2024 від ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» перейшло до ТОВ ФК «ЄАПБ». Згідно п.1.1 договору факторингу клієнт (первісний кредитор) передає, а фактор (новий кредитор) приймає право грошової вимоги, що належить клієнту, і стає кредитором за кредитним договорами, укладеними між клієнтом і боржниками, в розмірі портфеля заборгованості. Відповідно до п.1.3. договору фактор одержує право замість клієнта вимагати від боржників належного виконання всіх зобов`язань за кредитними договорами. Позивачем на підтвердження переходу прав вимоги за договором факторингу № 191124/2 від 19.11.2024 надано витяг з реєстру боржників до договору факторингу № 191124/2 від 19.11.2024 щодо [PERSON] за кредитним договором №32456-06/2024 на загальну суму 24 000 грн. Позивачем на підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 5 000 грн. надано суду довідку ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 23.04.2025, у відповідності з якою зазначено, що 24.06.2024 на номер маска картки [NUMBER] здійснено переказ грошових коштів на суму 5 000 грн. У відповідності до складеного позивачем розрахунку заборгованості за картковим рахунком №32456-06/2024 від 24.06.2024 , відповідно до якого залишок заборгованості складає 24 000 грн., з яких: 5 000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 19 000 грн. - сума заборгованості за відсотками. При цьому, варто зауважити, що вказаний розрахунок містить інформацію щодо нарахування штрафних санкцій у розмірі 10 000 грн., а також процентів у розмірі 9 000 грн., при цьому позивачем об`єднано зазначені суми та вказано, що такі нарахування є відсотками за користування кредитом. За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до положень ч.1, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Відповідно до положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 628, 629 ЦК України). Відповідно до положень ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Так, електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 23 березня 2020 року по справі № 404/502/18, відповідно до якого: будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Отже, кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», є оригіналом такого документа. Не є порушенням норм процесуального права не дослідження оригіналу електронного доказу за наявності в матеріалах справи паперових копій цих доказів та за відсутності обґрунтованих сумнівів у їх відповідності оригіналу (постанова Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, від 18 червня 2021 року у справі № 234/8079/20). Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 513 ЦК України). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч.1 ст.1078 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (статті 517 ЦК України). За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі №6-979цсі5. Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1046 ЦК України а договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Варто зауважити, що позивачем не надано доказів на підтвердження перерахування суми за кредитним договором, зокрема у наданій суду довідці ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 23.04.2025 зазначено, що 24.06.2024 на номер маска картки [NUMBER] здійснено переказ грошових коштів на суму 5 000 грн., проте матеріали справи не містять доказів належності вказаної картки відповідачу. Зважаючи на викладені норми, суд приходить до висновку про те, що всупереч положенням статті 1046 ЦК України позивачем не надано доказів передачі у власність позичальникові грошових коштів. Наданий позивачем розрахунок заборгованості є внутрішніми документами фінансової установи та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Більше того, такі розрахунки не є первинними бухгалтерськими документами, оскільки не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Враховуючи викладене, розрахунки надані позивачем не підтверджують наявності заборгованості у відповідача перед позивачем, а відтак позивачем в процесі розгляду справи не доведено факту передачі первісним кредитором грошових коштів відповідачу на підставі укладеного кредитного договору №32456-06/2024 від 24.06.2024. Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Отже слід прийти до висновку, що доказом надання позичальнику кредитодавцем кредитних коштів є первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 755/2284/16-ц. У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до обгрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованості за кредитним договором.

Outcome: dismissed