Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

У жовтні 2025 року (Документ сформований в системі Електронний суд 10 лютого 2025 року)позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] заборгованість за прострочення стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» заборгованість за несвоєчасне погашення кредиту та процентів (3% річних) за період з 14.05.2019 по 23.02.2022 (включно) у сумі 7 186,58 грн., заборгованість з урахуванням індексу інфляції за період з 14.05.2019 по 23.02.2022 року (включно) 14 992,24 грн. Стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» штраф за несвоєчасне страхування предмету застави за період з 12.03.2017 по 29.02.2020 - 39 518,67 гривень. Стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 61 679,49 грн. Представник позивача надав суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги з підстав викладених у позові підтримує та просить суд позов задовольнити. Не заперечував щодо ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином у встановленому законом порядку, що підтверджується оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно було розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання, відзив на позовну заяву відповідачі не подавали, а тому зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки. 28 квітня 2012 року позивачем АБ «УКРГАЗБАНК» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №2203-317/04/23 відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредит, у сумі 110 929,00 грн. (п.1.1. Кредитного договору №2203-317/04/23 від 28 квітня 2012 року). Відповідно до п. 1.2. Кредитного договору №2203-317/04/23 від 28 квітня 2012 року кредит надається на придбання автомобіля марки Volkswagen, моделі Polo, 2012 року випуску, який буде використовуватися в особистих та сімейних цілях. Відповідно до п. 1.3.1., 1.3.2. Кредитного договору №2203-317/04/23 від 28 квітня 2012 року кредит надається з 28 квітня 2012 року по 27 квітня 2017 року. Позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в термін не пізніше 27 квітня 2017 року та у порядку передбаченому Кредитним договором №2203-317/04/23 від 28 квітня 2012 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений за домовленістю Сторін на підставі додаткової угоди до Кредитного договору №2203-317/04/23 від 28 квітня 2012 року, або достроково, відповідно до умов Кредитного договору №2203-317/04/23 від 28 квітня 2012 року. Згідно з п. 1.4., 1.4.1., 1.4.2. Кредитного договору №2203-317/04/23 від 28 квітня 2012 року Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитними коштами за весь строк фактичного користування кредитом: за користування кредитними коштами у межах строку кредитування процентна ставка встановлюється у розмірі 16,8 % річних. За користування кредитними коштами, що неповернуті у терміни, передбачені цим Договором (прострочена заборгованість), процентна ставка встановлюється у розмірі 21,8 % річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №2203-317/04/23 від 28 квітня 2012 року, 28 квітня 2012 року між АБ «УКРГАЗБАНК» та [PERSON] було укладено Договір застави №2203/23-А, за умовами якого [PERSON] надав в заставу рухоме майно, а саме: автомобіль марки Volkswagen, моделі Polo, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , колір синій, реєстраційний номер [NUMBER] . В якості забезпечення зобов`язань за Кредитним договором №2203-317/04/23 від 28 квітня 2012 року, 28 квітня 2012 між Банком та відповідачкою [PERSON] був укладений договір поруки № 2203/23-А/1, за умовами пункту 1.2. якого [PERSON] зобов`язався нести солідарну відповідальність з Позичальником [PERSON] перед Кредитором за порушення виконання зобов`язань по Кредитному договору №2203-317/04/23 від 28 квітня 2012 року. У зв`язку з порушенням Позичальником умов Кредитного договору №2203-317/04/23 від 28 квітня 2012 року, АБ «УКРГАЗБАНК» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором №2203-317/04/23 від 28 квітня 2012 року. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 14 травня 2019 року у справі №234/19216/18 позовні вимоги АБ «УКРГАЗБАНК» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» (03087, м. Київ, вул. Єреванська, буд. 1, код ЄДРПОУ 23697280) заборгованість за кредитним договором №2203-317/04/23 від 28.04.2012 у розмірі 86 059,72 грн. (вісімдесят шість тисяч п`ятдесят дев`ять гривень 72 коп.), яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 74 302,48 грн. та процентів за користування кредитом в сумі 11 757,24 грн. Стягнуто зі [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» судовий збір у розмірі 1762 грн. по 881 грн. з кожного. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, обставини щодо укладення відповідачами вищевказаних договорів, щодо отримання кредитних коштів за Кредитним договором №2203-317/04/23 від 28 квітня 2012 року, щодо порушення умов Кредитного договору №2203-317/04/23 від 28 квітня 2012 року та Договору поруки № 2203/23-А/1 від 28 квітня 2012 року, щодо наявності заборгованості за цими договорами встановлено рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 14 травня 2019 року у справі №234/19216/18, а тому дані обставини доказуванню не підлягають. На виконання рішення Краматорського міського суду Донецької області від 14 травня 2019 року у справі №234/19216/18 було видано виконавчі листи, які в подальшому пред`явленні до виконання в органи державної виконавчої служби. 02 лютого 2022 року Макіївським відділом державної виконавчої служби у Донецькому районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження №68428660 відносно боржника [PERSON] 01 лютого 2022 Макіївським відділом державної виконавчої служби у Донецькому районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження №68428313 відносно боржника [PERSON] . В процесі виконавчого провадження заборгованість згідно вказаного рішення суду остаточно була погашена лише у листопаді 2024 року, що підтверджується випискою з рахунків Позичальника та Постановою про закінчення виконавчого провадження №68428660. Враховуючи, що зазначене рішення суду протягом тривалого часу в повній мірі не виконувалося, Банк змушений звернутися до суду з даною позовною заявою про стягнення заборгованості, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України за несвоєчасне виконання відповідачами рішення суду. Згідно з ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦІІК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у Постанові Верховного Суду у складі Великої Палати від 11.04.2018 у справі №758/1303/15- ц надано висновки про правильне застосування норм права, де зазначено наступне: «Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у гривневому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Таким чином, грошовим є будь яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора». За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки це є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Аналогічний висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц. За правилом ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Враховуючи триваюче невиконання підтвердженого рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 14 травня 2019 року у справі №234/19216/18 зобов`язання відповідачів з виконання передбачених Кредитним договором №2203-317/04/23 від 28 квітня 2012 року, у Банку виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постанові від 10.04.2018 по справі № 910/10156/17. При розгляді даної справи Верховний Суд підтримав висновок Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. «Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК». Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц вказано наступне: «Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16- ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що запишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим, права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». Як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.01.2019 по справі № 910/11249/17: «Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов`язання як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.». Звертає на себе увагу й висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 02.02.2021 по справі № 570/2309/15-ц, предметом розгляду якої були вимоги банку про стягнення з позичальника та поручителів, зокрема 3% річних за невиконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором. У зазначеній постанові вказується: «Аргументи касаційної скарги про те, що на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, не заслуговують на увагу, так як наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором кредиту солідарно як з боржника так і з поручителів, яке не виконане останніми, не звільняє їх від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Вказана правова норма не містить застережень щодо неможливості солідарної відповідальності боржників за порушення грошового зобов`язання. Разом з тим поручителі не оскаржили рішення суду апеляційної інстанції про стягнення з них інфляційних втрат.». Отже, у зв`язку із триваючим невиконанням підтвердженого рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 14 травня 2019 року у справі №234/19216/18 зобов`язання відповідачів, з виконання передбачених Кредитним договором №2203-317/04/23 від 28 квітня 2012 року, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України відповідачі зобов`язані окрім суми боргу також сплатити три проценти річних від простроченої суми. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №2203-317/04/23 від 28 квітня 2012 року на суму несплаченої відповідачами заборгованості за Кредитним договором №2203-317/04/23 від 28 квітня 2012 року (що включає кредит та проценти), позивачем нараховано три проценти річних за період з 14.05.2019 по 23.02.2022 року (включно) 7 186,58 грн., а також заборгованість з урахуванням індексу інфляції за період з 14.05.2019 по 23.02.2022 року (включно) 14 992,24 грн. Відповідно до п. 4.2. Договору застави №2203/23-А від 28 квітня 2012 року за кожний випадок невиконання чи неналежного виконання п. 3.3.4 цього Договору Заставодавець сплачує на користь Заставодержателя штраф. Розмір штрафу встановлюється залежно від строку протягом якого Заставодавець порушував вимоги п. 3.3.4. цього Договору та становить 1,5% від заставної вартості предмета застави, визначеної у п.2.3 цього Договору, який збільшується на 0,75 п.п. щомісячно наростаючим підсумком починаючи з 2-го календарного місяця, що слідує за місяцем порушення. Станом на 20 листопада 2024 року за порушення умов щодо зобов`язань відносно страхування предмету застави [PERSON] (Кредитний договір №2203-317/04/23 від 28 квітня 2012 року ) зобов`язаний сплатити Банку, як заставодержателю, штраф у розмірі: 138 662,00 х(1,5+0,75х36)% = 39 518,67 гривень. Таким чином, враховуючи тривале невиконання відповідачами договірних зобов`язань, передбачених Кредитним договором №2203-317/04/23 від 28 квітня 2012 року, Договором Поруки № 2203/23-А/1 від 28 квітня 2012 року та Договором застави №2203/23-А від 28 квітня 2012 року, Банк змушений звернутися до суду за захистом порушеного права, а саме стягнення вищезазначеної заборгованості в судовому порядку. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України). З урахуванням наведених норм та з огляду на встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача та стягнення з відповідачів заявлених у позовній заяві до стягнення сум. Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача повинно бути стягнено сплачений судовий збір у розмірі 2 442,40 грн., тобто по 1 221,20 грн. з кожного. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved