Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач) звернулася до суду з цим позовом у порядку підсудності, визначеної розпорядженням Голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22, яким змінено територіальну підсудність судових справ Сєвєродонецького міського суду Луганської області і визначено Самарівському (Новомосковському) міськрайонному суду Дніпропетровської області. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 лютого 2000 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір міни квартир. Згідно з умовами цього договору, позивач набула у власність квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначений договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Рубан Н. С. та зареєстрований у реєстрі за № 373. 16 лютого 2000 року право власності на зазначену квартиру зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації (БТІ) м. Сєвєродонецька, про що свідчить відповідна відмітка що зроблений запис у реєстрову книгу за № 76. Зазначена реєстрація відбулася відповідно до вимог законодавства, що діяло на момент укладення правочину. Згідно з технічним паспортом на квартиру за адресою: [ADDRESS] , від 11 лютого 2000 року, зазначена квартира знаходиться у власності [PERSON] на підставі Договору міни квартир від 09 лютого 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Рубан Н. С. та зареєстрованого у реєстрі за № 373. Вказане засвідчено підписом начальника та печаткою БТІ м. Сєвєродонецьк Луганської області. Оригінали зазначених договору міни квартир та технічного паспорту на квартиру перебувають у володінні позивача. З метою реалізації свого права власності та внесення відомостей про нього до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач 03 березня 2025 року звернулася до державного реєстратора Тернопільської міської ради з відповідною заявою. Однак, 17 квітня 2025 року державним реєстратором прийнято Рішення № 78457121 про відмову у проведенні реєстраційних дій. Підставою для відмови стало те, що «не отримано відповідь на запит, який направлено згідно п. 2 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, ураховуючи відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення невизнаного права власності на квартиру, позивач вимушена звернутися з цим позовом у порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Постановленою суддею ухвалою від 17 вересня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Від позивача витребувано для огляду в судовому засіданні оригінали, або нотаріально засвідчені копії доказів, доданих у копіях до позову у виді договору та технічного паспорту. 28 жовтня 2025 року на виконання ухвали від 17 вересня 2025 року судом отримано нотаріально посвідчені копії доказів. Постановленою у судовому засіданні 12 листопада 2025 року ухвалою закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явилась, представник позивача, адвокат Шевчук В. О. подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно, належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позов не надав. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Суд, перевіривши доводи позовної заяви матеріалами справи, висновує таке. З дослідженої в судовому засіданні, посвідченої приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Березій З. А. 20 жовтня 2025 року, копії, зареєстрованої в реєстрі за № 6344, договору міни квартир, вчиненого 09 лютого 2000 року, встановлено, що [PERSON] обміняла квартиру, яка належить їй в [ADDRESS] , на квартиру, яка належить [PERSON] в [ADDRESS] . Інвентаризаційна оцінка квартири, яка знаходиться за адресою в [ADDRESS] , відповідно до довідки БТІ м. Сєвєродонецьк від 09 лютого 2000 року № 226 становить 5 963,00 гривень. Квартира 1-но кімнатна на 4-му поверсі в 5-ти поверховому домі, загальна площа 34,2 кв. м, жила площа 16,80 кв. м. Договір посвідчено нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Рубан Н. С. та зареєстрованого в реєстрі за № 513. Зворотна сторона договору містить реєстраційний напис на документі про право власності, печатку Бюро технічної інвентаризації м. Сєвєродонецьк про реєстрацію права власності за [PERSON] з підписом посадової особи, запис відомостей в реєстрову книгу за № 76 від 16 лютого 2000 року /а.с.20/. З дослідженої в судовому засіданні, посвідченої приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Березій З. А. 20 жовтня 2025 року, копії, зареєстрованої в реєстрі за № 6345, технічного паспорта квартири [ADDRESS] , складеного 11 лютого 2000 року, вбачається підтвердження відомостей про площу квартири (загальна 34,2 кв. м, жила 16,8 кв. м), дійсного власника [PERSON] (договір міни квартир від 09 лютого 2000 року). Технічний паспорт містить відтиск печатки Бюро технічної інвентаризації м. Сєвєродонецьк, підписи посадових осіб /а.с.21-22/. З відмітки у копії паспорта громадянки України позивача [PERSON] , серія [NUMBER] вбачається, що з 10 березня 2000 року місце проживання позивача зареєстроване за адресою: [ADDRESS] /а.с.8/. З копії довідки від 07 квітня 2022 року № 6117-5000807442 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що місце перебування позивача зареєстроване за адресою: [ADDRESS] /а.с.9/. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Мартиняк А. В., Тернопільської міської ради Тернопільської області № 78457121 від 17 квітня 2025 року, при розгляді заяви від 03 березня 2025 року за реєстраційним номером 65568853 (далі Заява) відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, та Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, встановлено наявність обставин, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій: після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, а саме: не отримано відповідь на запит, який направлено згідно п. 2 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» /а.с.10 зворот/. Постановою Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19 вересня 2024 року № 3984-IX перейменовано: Сєвєродонецький район на Сіверськодонецький район; місто Сєвєродонецьк Сєвєродонецького району на місто Сіверськодонецьк. Таким чином, матеріали справи свідчать про наявність спору, що пов`язаний з невизнання державою факту належності позивачеві майна на праві власності через відсутність можливості отримати відомості щодо видачі правовстановлюючих документів для реєстрації права власності відповідно до діючого законодавства та відсутністю запису про право власності в Державному реєстрі права власності. Вирішуючи позов, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як установлено вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до п. 1.2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі, споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продаж; пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майн подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права ні утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права н; аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо. У позивача наявний документ, що засвідчує її право власності (договір міни квартир), однак відсутність можливості перевірки дійсності його видачі шляхом звернення до органу, який на момент переходу до позивача права власності здійснював державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у зв`язку з тимчасовою окупацією рф території України, позбавляє позивача можливості довести своє право. Верховний Суд України у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, утому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. На день розгляду справи територія Сіверськодонецької міської територіальної громади є тимчасово окупованою в розумінні п. 7 ч. 1 ст. 1-1, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», з урахуванням положень абз. 2 п. 1 Постанови КМУ від 06 грудня 2022 року № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією», Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376. Внаслідок викладеного відновити документ, отримати його дублікат чи засвідчену з оригіналу копію як позивач, так і суд, позбавлені можливості. Позивачем право власності набуте у 2000 році. Надані позивачем докази у виді договору міни квартир, технічного паспорту посвідчені органом, що здійснював реєстрацію права власності на 2000 рік Сєвєродонецьким БТІ з відповідними відмітками про реєстрацію права власності, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації квартири. Крім того, після набуття у власність квартири позивач почала користуватися нею, про що свідчить її реєстрація у квартирі після укладення договору міни. Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд висновує про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем доведено її право власності на спірну квартиру, проте оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі відомості відсутні, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності позивача на спірну квартиру у БТІ з тимчасово окупованої території (м. Сіверськодонецьк Луганської області) на теперішній час неможливо, позивач не може розпоряджатися своїм майном, що порушує її права власності, у зв`язку з чим, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved