Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить: виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла; виселити [PERSON] з гаража № [NUMBER] в кооперативі власників гаражів "Берізка", який знаходиться за адресою: Київська область, місто Вишгород, пров. Квітковий № 3 масив Берізка; зобов`язати Центр надання адміністративних послуг Вишгородської міської ради зняти з реєстраційного обліку [PERSON] зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на мою користь судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп. та витрати на правничу допомогу на суму 30 000 грн. Позов мотивує тим, що 16.09.2011 р. спадкодавець [PERSON] склав заповіт на відповідача [PERSON] а 16.08.2019 р. на позивача. 18.08.2020 р. [PERSON] звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до пощивача, в якому просив визнати недійсним та скасування заповіту від 2019 року. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23.04.2024 р. у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. 03.10.2025 р. приватний нотаріус Шостак О.А. видав довідку про те, що позивач є єдиною спадкоємицею майна після смерті спадкодавця [PERSON] 02.07.2025 р. позивач звернулася до КП "Вишгородського БТІ" з запитом приватного нотаріуса Шостака О.А. про проведення інвентаризації нерухомого майна, але відповідач не відкрив двері квартири та відмовився надати можливість провести інвентаризацію нерухомого майна, чим позбавляє позивача оформити право власності та отримати свідоцтво про право власності згідно заповіту, не надає їй можливості вселитись у квартиру та користуватись гаражем на праві приватної власності. Позивач вважає, що вважаю, що її права та інтереси на спірне майно як спадкоємиці після смерті спадкодавця підлягають судовому захисту, шляхом усунення перешкод у користуванні майном. Представник позивача в підготовчому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач у підготовчому засіданні щодо позовних вимог не заперечував. Правом надання відзиву не скористався. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно зі ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі і у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, суд встановив наступне. [INFO] у м. Вишгород Київської області, у віці 88 років, помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , яке видане 22.04.2020 року Вишгородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23.04.2024 р. (справа № 363/3191/20), у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним відмовлено. Відповідно до вказаного рішення встановлено наступне. 16.09.2011 року державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Лисогором О.А. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №1-388 заповіт, яким [PERSON] , у присутності двох обраних ним особисто свідків [PERSON] та [PERSON] , на випадок своєї смерті усі свої права та обов`язки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть належати йому у майбутньому, та усе інше його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що за законом він матиме право заповів [PERSON] . Заповіт зареєстровано у Спадковому реєстрі за №51714720. 16.08.2019 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Островською Л.П. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №122 заповіт, яким [PERSON] усе своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, в взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право заповів [PERSON] . Заповіт зареєстровано у Спадковому реєстрі за №64618501. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме на: - квартиру загальною площею 69,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить [PERSON] згідно свідоцтва про право власності на житло від 22.04.1998 року, яке видане згідно з розпорядженням (наказом) від 22.04.1998 року №206 та технічного паспорту; - земельну ділянку площею 0,003 га., з цільовим призначенням для гаражного будівництва, яка розташована на території Новопетрівської с/ради ВКГ «Берізка» та належить [PERSON] відповідно до державного акту на право приватної власності серії І-КВ №079560; - гараж, загальною площею 43,6 кв. м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належить спадкодавцю згідно з свідоцтвом про право власності серії [NUMBER] , витягом про державну реєстрацію прав серії ССУ №046779 та технічним паспортом. 03.06.2020 року [PERSON] звернулась до компетентних органів із заявою №142 про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] 03.06.2020 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Островською Л.П. заведено спадкову справу №15/2020 до майна померлого [PERSON] , яка зареєстрована у спадковому реєстрі за №65916513, свідоцтва про право на спадщину не видавались. Згідно наданих позивачем доказів у справі 363/6796/25 убачається, що приватний нотаріус Шостак О. А. 01.07.2025 р. за № 291/02-14 надав запит до Комунального підприємства "Вишгородське бюро технічної інвентаризації" про надання довідки на нерухоме майно та проведення технічної інвентаризації та видачи [PERSON] або її представнику технічного паспорта та довідки на нерухоме майно на квартиру що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та гараж, який знаходиться за адресю: Київська область, Вишгородський район, місто Вишгород, "Берізка" кооператив власників гаражів, масив Берізка, гараж № [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] . 02.07.2025 року Вишгородська міська рада надала відповідь №270 приватному нотаріусу Шостаку О.А. з якої убачається, що на дату смерті [PERSON] [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано дві (2) особи, а саме [PERSON] [INFO] , був зареєстрований з 15.07.1997р. по 27.05.2020 р.; [PERSON] [INFO] , з 28.08.2010 р. по теперішній час. 03.10.2025 р. за №402/02/14 приватний нотаріус Шостак О.А. видав довідку про те, що [PERSON] є єдиною спадкоємицею майна після смерті спадкодавця [PERSON] . Представник позивача [PERSON] 07 липня 2025 р. надіслав відповідачу пропозицію допустити працівників КП Вишгородського БТІ для проведення інвентаризації квартири та гаражуі складання технічного паспорту на ці приміщення. Позивач вказує, що відповідач відмовляється надати можливість провести інвентаризацію нерухомого майна, чим позбавляє її оформити право власності та отримати Свідоцтво про право власності згідно заповіту, не надає їй можливості вселитись у квартиру та користуватись гаражем на праві приватної власності. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені Житловим кодексом України(далі -ЖК України) підстави для позбавлення права на житло. Згідно з частинами другою, третьою статті 4 ЖК України житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським об`єднанням (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення). До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до законодавства України до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду. Частиною 3 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин 1 статті 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до вимог статті 157 ЖК України члени сім`ї власника будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частинаю 3 ст. 116 ЖК України визначено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно Постанови ВСУ по справі № 758/16511/18 від 27.03.2023, самоправними визнаються дії, що свідчать про зайняття жилого приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні (без відповідного рішення про надання цього приміщення та ордера на житлове приміщення). Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, та відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Звертаючись до суду із позовними вимогами про виселення відповідача позивач посилається на те, що відповідач позбавляє її оформити право власності та отримати Свідоцтво про право власності згідно заповіту, не надає їй можливості вселитись у квартиру та користуватись гаражем на праві приватної власності. Вказані обставини підтверджені письмовими доказами, дослідженими судом, а також і визнанням позову відповідачем, про що ним зазначено в заяві. Беручи до уваги визнання позову відповідачем і те, що вказане визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд уважає можливим задовольнити позов. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, а саме судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 30 000 грн. суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України). Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial