Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-27 00:00:00

30 вересня 2025 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Дніпровської міської ради, в якій просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , на 20/100 частин домоволодіння з господарськими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 186,0 кв.м., житловою площею 106,7 кв.м., та яке складається з: літ. А-1 - житловий будинок, літ. А1-1, А2-2 - житлові прибудови, літ. а-1, а1-1, а2-1, а3-1, а4-1 - прибудови, літ. а, а1 - ганки, Г - гараж, Е, И - убиральня, К - навіс. В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] . Після померлої залишилося спадкове майно, яке складається з 20/100 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями після померлої є позивач по справі - [PERSON] , яка є донькою померлої [PERSON] . Позивач звернулася до державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак постановою державного нотаріуса від 15 листопада 2013 року було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на те, що позивачем не надано оригінал правовстановлюючого документа на спадкове майно. Згідно листа КП «ДМБІ» від 31 липня 2012 року № 10050 вбачається, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , право власності зареєстроване за [PERSON] на 1/3 частину на підставі мирової угоди від 14 липня 1964 року, затвердженої ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 1964 (рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська за № 41/14 від 27 січня 1989 року, частку змінено на 20/100 частин, але перереєстрація права власності не проводилася). У позивача відсутні оригінали правовстановлюючих документів на зазначене майно, отримати дублікати позивач не може, так як документи датовані 1964 та вона не є стороною мирової угоди, стороною по справі, а також не має можливості проведення реєстрації зміни часток за померлою, у зв?язку з чим позбавлена можливості реалізувати свої спадкові права. Оскільки відсутність документу, який засвідчує право власності позивача, перешкоджає йому реалізувати своє право на володіння, користування або розпорядження цим майном, то відповідне право підлягає захисту в судовому порядку. У зв`язку з викладеним позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом. 03 грудня 2025 року від представника відповідача Дніпровської міської ради - Чайки В.Є. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Дніпровська міська рада позовні вимоги не визнає та вважає їх необгрунтованими з огляду на наступне. Основною підставою для відмови у позові є неможливість включення до складу спадщини майнового права, яке не було юридично оформлено та зареєстровано за спадкодавцем. Оскільки спадкодавець [PERSON] не здійснила процедуру приватизації, будинок не належав їй на праві власності на момент смерті. Вважає, що оскільки спадкодавець не завершив процедуру приватизації, право власності не виникло, і, відповідно, не могло перейти до спадкоємця. У зв`язку з викладеним, просила суд розглянути цивільну справу за позовом [PERSON] в межах чинного законодавства. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача - Конарєва С.К. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечувала проти задоволення позову. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Судом встановлено, що рішення Народного суду Красногвардійського району міста Дніпропетровська від 14 липня 1964 року по справі № 2-1018, мирову угоду укладену між [PERSON] та [PERSON] від 14-УIII-1964 затвердити, визначивши на 1/6 частину від всього домоволодіння розташованого по [ADDRESS] ; заповіт від 26-XI-1956 року визнати недійсним і справу провадженням припинено (а.с. 82-83). Відповідно до мирової угоди від 14 липня 1964 року, частина домоволодіння по [ADDRESS] , що належить [PERSON] , визнається власністю за сторонами в таких ідеальних долях: 1/6 частина власником визнається [PERSON] і на 1/3 частину власником визнається [PERSON] . В цих частках - 1/6 та 1/3 повинні бути зареєстровані частини за кожною із сторін в Міжміському бюро технічної інвентаризації (а.с.81). В подальшому, рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська «Про узаконення житлової прибудови «А4-I та затвердження акту ідеальних часток по [ADDRESS] » від 27 січня 1989 року № 41/14, затверджено акт ідеальних часток по [ADDRESS] і визнано за [PERSON] право власності на 20/100 частини від всього домоволодіння (а.с. 80). З відповіді Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 31 липня 2012 року № 10050 на запит 3 ДДНК за № 2017/02-14 від 07 липня 2012 року вбачається, що станом на 30 липня 2012 року право власності на домоволодіння [ADDRESS] ) зареєстровано на 1/3 частину за [PERSON] (ПІБ надається російською мовою за даними правовстановлювального документу) на підставі мирової угоди від 14 липня 1964 року, затвердженої ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 1964 року (рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська за № 41/14 від 27 січня 1989 , частку змінено на 20/100 ч, але перереєстрація права власності в КП «ДМБТІ» не проводилась) (зв. бік. а.с. 68). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , виготовленого станом на 10 травня 2018 року Фізичною особою-підприємцем [PERSON] , вказаний будинок, загальною площею 186,0 кв.м, житловою площею 106,7 кв.м, складається з наступних приміщень: літ. А-1 - житловий будинок, літ. А1-1, А2-2 - житлові прибудови, літ. а-1, а1-1, а2-1, а3-1, а4-1 - прибудови, літ. а, а1 - ганки, Г - гараж, Е, И - убиральня, К - навіс. (а.с. 12-17). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 27 лютого 2012 року виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровській області, актовий запис № 16 (а.с. 63). Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме на 20/100 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина 1 статті 1296 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У частині 1 статті 1261 ЦК України закріплено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище - « [PERSON] », яке змінено на « [PERSON] » у зв`язку з укладенням 14 червня 2003 року шлюбу з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданий виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровській області 14 червня 2003 року, актовий запис № 15 (а.с. 10)) є дочкою померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 16 листопада 1989 року відділом ЗАГС виконкому Ленінської районної ради народних депутатів, актовий запис № 4412 (а.с. 9). За таких обставин суд вважає встановленим той факт, що позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги спадкування, оскільки померла спадкодавець доводилась позивачу матір`ю. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. 07 липня 2012 року [PERSON] звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини № 952, в якій зазначила, що [INFO] померла її мати - [PERSON] , [INFO] , на день смерті якої залишилось спадкове майно яке вона приймає, у зв`язку з чим просила видати на її ім`я свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. 61). На підставі вищевказаної заяви державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. було заведено спадкову справу № 533/2012 на майно померлої [INFO] [PERSON] , копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 60-70). Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. В подальшому, 15 листопада 2013 року [PERSON] звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом № 1999, після померлої [INFO] [PERSON] , на день смерті якої залишилась спадщина: частина домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.66). Однак, постановою державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15 листопада 2013 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після померлої [INFO] [PERSON] , оскільки спадкоємицею [PERSON] не наданий правовстановлюючий документ на частину домоволодіння за вищезазначеною адресою (а.с.70). У зв`язку з викладеним, позивач [PERSON] з метою захисту своїх спадкових прав, звернулась до суду з даною позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до ст. 1217 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як зазначено у ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Також, відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Матеріалами справи підтверджується, що на момент відкриття спадщини [PERSON] на праві власності належала 20/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Слід зазначити, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV (далі - Закон № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У статті 3 Закону № 1952 визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Отже, право власності на нерухоме майно, яке виникло до набрання чинності Законом № 1952 набувається в порядку, який існував на час його виникнення, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. При цьому, наведені у відзиві на позовну заяву заперечення сторони відповідача в частині відсутності підстав для спадкування у зв`язку з не проведенням позивачем державної реєстрації права власності на належну їй частину нерухомого майна суд до уваги не бере та відхиляє як безпідставні, оскільки реєстрація прав не була проведена тому що на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Враховуючи те, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] , але у встановленому законом порядку не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на вищезазначене нерухоме майно, суд приходить до переконання, що право позивача [PERSON] на спадкування спірної частини домоволодіння підлягає захисту в судовому порядку. За таких обставин, оскільки [PERSON] в іншій спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом, захистити своє порушене право не може, то суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , на 20/100 частин домоволодіння з господарськими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 186,0 кв.м., житловою площею 106,7 кв.м., та яке складається з: літ. А-1 - житловий будинок, літ. А1-1, А2-2 - житлові прибудови, літ. а-1, а1-1, а2-1, а3-1, а4-1 - прибудови, літ. а, а1 - ганки, Г - гараж, Е, И - убиральня, К - навіс, а отже позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 15, 16, 316, 317, 321, 328, 392, 1216, 1217, 1218, 1220, 1223, 1258, 1261, 1268, 1270, 1296, 1297 Цивільного кодексу України, та

Outcome: approved