Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

[PERSON] просить видати обмежувальний припис стосовно її сина кривдника [PERSON] строком на шість місяців, визначивши останньому наступні тимчасові обмеження: - заборонити перебувати в місці спільного проживання (перебування) з [PERSON] ; - заборонити вести листування, телефонні переговори з [PERSON] , або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; - заборонити наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування [PERSON] ; - заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона перебуває у місці невідомому кривднику, переслідувати та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. На обґрунтування вимог у заяві вказала, що проживає за однією адресою із сином [PERSON] , в [ADDRESS] . Останній, зловживаючи спиртними напоями, руйнує майно в будинку, зламує вхідні двері, вчиняє неправомірні дії, спрямовані на пошкодження її фізичного та психічного здоров`я. Але протидіяти цьому не може, оскільки до неї постійно застосовується насильство, яке відображається у влаштуванні сварок, умисній образі нецензурною лайкою, висловлюванні погроз фізичною розправою, вимаганні грошей на горілку, чим завдаються психологічні страждання. Неодноразові виклики поліції, складання протоколів про домашнє насильство та винесення термінових заборонних приписів позитивних результатів не мали. [PERSON] продовжує вчиняти неправомірні дії і робить життя нестерпним. Зауважує, що [PERSON] вже притягувався до адміністративної відповідальності 18 та 28 листопада 2025 року за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а 22, 27 і 30 грудня 2025 року за ч. 3 ст.173-2 КУпАП. Також 18.11., 22.12. та 30.12.2025 року були винесені термінові заборонні приписи стосовно кривдника строком на три доби. Проте, належних висновків кривдником не зроблено і на даний час неправомірні дії продовжуються. Відтак вважає себе особою, яка зазнала домашнього насильства, що і стало підставою для звернення до суду із даною заявою про видання обмежувального припису. [PERSON] подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, оскільки хворіє, заявлені вимоги підтримує (а.с. 16). Заінтересовані особи: - [PERSON] , який належним чином повідомлений про день та час розгляду звернення (а.с. 17), до суду не з`явився, поважність причин неявки не сповістив, заяви про відкладення справи від нього не надходило; - представник Конотопського РВП ГУНП в Сумській області Сіліверстов О.В. пропонує провести розгляд справи без його участі, при ухвалення рішення покладається на розсуд суду (а.с. 18). Відповідно до приписів частин 1-3 статті 350-5 ЦПК України, справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави. Дослідивши представлені докази, суд дійшов такого висновку. Розділом IV глави 13 ЦПК України визначений порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Відповідно до ст. 350-2 ЦПК заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон), обмежувальний припис по суті не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини 1 статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. До переліку осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, входять, у тому числі - діти (п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону). Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За визначенням наведеним у пункті 7 частини 1 статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно із частиною 3 статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини 1 статті 1 Закону зазначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Статтею 26 Закону передбачено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника має постраждала особа. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Таким чином видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Згідно із частиною 8 статті 26 Закону порядок видачі судом обмежувального припису визначається Цивільним процесуальним кодексом України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК). Статтями 12, 13, 81 ЦПК унормовано, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (стаття 89 ЦПК). Відповідно до частин 1, 2 статті 350-6 ЦПК розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Важливим є те, що виходячи із змісту цього права, воно включає існування як негативних, так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя (пункт 78 рішення Європейського Суду з прав людиниу справі «Мамчур проти України»). Заявниця стверджує, що відносно неї систематично вчиняється домашнє насильство, у зв`язку з чим [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП. Крім того, кривднику виносились термінові заборонні приписи. Проте, останній належних висновків не зробив і продовжує неправомірні дії, що робить її життя нестерпним. З матеріалів справи вбачається, що відносно [PERSON] правоохоронцями, тільки у 2025 році, було складено п`ять адміністративних протоколів за ст. 173-2 КУпАП, за якими той притягувався до відповідальності, а також винесено три термінових заборонних приписа заходом яких заборонялося кривднику в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою (а.с. 4-11, 20, 21). Отже, наведені у зверненні факти знайшли підтвердження під час дослідження матеріалів, а тому суд констатує, що [PERSON] систематично зазнає зі сторони свого сина [PERSON] домашнього насильства у формі психологічного та фізичного насильства, при цьому прийняті правоохоронним органом заходи у вигляді термінового забороненого припису, як превентивного заходу, позитивних результатів не мали. Відтак, наявні обґрунтовані ризики продовження вчинення [PERSON] насильства відносно заявниці у майбутньому та можливість настання тяжких або особливо тяжких наслідків від таких неправомірних дій, а тому права постраждалої підлягають захисту у визначений законодавцем спосіб. Разом з тим, на переконання суду, встановлення одразу максимального строку дії обмежувального припису, з огляду на необхідність надання шансу на виправлення, є невиправданим, а відтак у цій частині заява підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial