Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів. [PERSON] не погодився з позовними вимогами та звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів. Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги з підстав, викладених у позові підтримала та просила суд змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються з [PERSON] на підставі Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2013 року та стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі 12 000 грн. щомісячно, яка підлягає індексації відповідно до закону, починаючи з 01 травня 2025 року і до досягнення [PERSON] , [INFO] повноліття. У задоволенні зустрічного позову просила суд відмовити. Відповідач у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову позивачки, зазначаючи що свої зобов`язання за рішенням суду виконує у повному обсязі, окрім того спілкується з сином та надає йому допомогу особисто, в тому числі і матеріальну. Зауважив, що з вересня 2025 року син навчається за кордоном безкоштовно. Просив суд задовольнити зустрічну позовну заяву та зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2013 року з 1/4 частки його заробітку до 1/6 частки, зазначаючи, що наразі він також сплачує аліменти на утримання доньки від другого шлюбу [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/6 частки свого доходу на підставі рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 02 липня 2025 року. Вислухавши у судовому засіданні думку сторін, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов наступного висновку. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ст. 82 ЦПК України). Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 липня 2005 року. У шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2011 року. Відповідно до рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2013 року, що набрало законної сили 16 грудня 2013 року, стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 27 серпня 2013 року та до досягнення дитиною повноліття. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України). Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2013 року встановлено, що з моменту розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] , останнім було подано заяву до бухгалтерії ПрАТ "Новомосковський завод мінводи" про утримання з заробітної плати аліментів на користь [PERSON] . Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Разом з тим, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів, який набрав чинності 08 липня 2017 року, до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України внесено зміни, згідно яких розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як встановлено в судовому засіданні, та не заперечено жодною зі сторін у справі, [PERSON] починаючи з моменту розірвання шлюбу та по сьогоднішній час справно сплачує аліменти у визначеному рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2013 року розмірі, заборгованості по аліментам не має. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доводи позивачки про сплату аліментів у мінімальному розмірі та необхідність у збільшенні потреб дитини у зв`язку з її віком не є підставою для зміни розміру аліментів, що стягуються за рішенням суду. Крім того, наданими суду письмовими доказами встановлено, що відповідач офіційно працевлаштований, має сталий заробіток, визначену частину якого за рішенням суду сплачує позивачці на утримання неповнолітнього сина. Матеріальний стан відповідача не дає можливості сплачувати аліменти у розмірі, який хоче визначити позивачка. Також, аліменти за рішенням суду стягнуто у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), та відповідно у разі збільшення доходу відповідача розмір аліментів буде збільшуватися. Аналізуючи викладене вище, суд не вбачає підстав для зміни способу стягнення аліментів які стягуються з [PERSON] на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2013 року, оскільки такі аліменти стягуються відповідно до вимог чинного законодавства. Разом з тим права позивачки у частині стягнення аліментів не обмежені лише стягненням аліментів, і вона не позбавлена права на отримання додаткових витрат на дитину за наявності відповідних на це підстав. Що стосується зустрічного позову, суд дійшов до наступного. Згідно зі ст. 2 Цивільно-процесуального кодексу України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ст. 3 ЦПК України) Як передбачено ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ст. 15 та 16 ЦПК України кожна має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп роз`яснено, що частину першу статті 55 Конституції України потрібно розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав та свобод. Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України. Судом встановлено, що відповідно до рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 02 липня 2025 року стягнуто щомісячно з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 05 червня 2025 року та до досягнення дитиною повноліття. Дійсно, розмір аліментів на двох дітей має бути достатнім для забезпечення постійного та гармонійного розвитку дітей, який на двох дітей сумарно складає 1/3 (33%) доходу платника аліментів та діляться порівну на двох дітей, тобто по 16,5% на кожну дитину. Однак, суд враховує той факт, що [PERSON] , [INFO] (на утримання якого відповідач сплачує аліменти на користь позивачки) [INFO] виповниться 18 років і він втратить статус неповнолітньої дитини і відтак стягнення аліментів на його утримання буде припинено. Таким чином, враховуючи в першу чергу інтереси неповнолітнього, підстави для сплати аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] відпадуть 11 березня 2026 року, а відтак в даному випадку підстав для зміни розміру аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] строком на 1 місяць суд не вбачає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Беручи до уваги висновок суду про відмову у задоволенні позову та зустрічного позову судові витрати покладаються на сторін. В даному випадку встановлені всі фактичні обставини справи, враховано доводи сторін, надано належну оцінку доказам у справі та суд застосовує норми права, які регулюють зазначені правовідносини. Висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, та не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, викладених у постановах з зазначеного питання. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року )(Постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі № 465/3586/17, від 08.10.2020 у справі № 712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)» (Постанова КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 № 161/4641/17, 20.10.2020 у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 у справі № 585/2958/17, від 12.101.2020 у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 у справі №161/7515/15-ц). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed