Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-29 00:00:00

представниця заявників - адвокат Кіт Х. П. через систему «Електронний суд» звернулась до Залізничного районного суду м. Львова із заявою, в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме те, що свідоцтво № [NUMBER] про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , видане 13.11.1997 року Львівським бюро приватизації відомчого житла Львівської залізниці, у якому співвласниками квартири зазначені « [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] », належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (дошлюбне прізвище « [PERSON] »). Заява обґрунтована тим, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - « [PERSON] ») на підставі свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) № 5883 від 13.11.1997 року, виданого Львівським бюро приватизації відомчого житла Львівської залізниці згідно з розпорядженням (наказом) від 04.11.1997 року № 5883, є співвласниками на праві приватної спільної сумісної власності квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 03.11.2025 року [PERSON] та [PERSON] , а 11.11.2025 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради із заявами про державну реєстрацію зазначеного нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Рішеннями державних реєстраторів від 06.11.2025 року № 81723248 та від 14.11.2025 року № 81856686 у проведенні реєстраційних дій було відмовлено з підстав наявності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами, а саме у зв`язку з розбіжностями у написанні прізвищ заявників у заяві та поданому правовстановлюючому документі, а саме свідоцтві про право власності № 5883 від 13.11.1997 року. Зазначає, що вказане свідоцтво про право власності видане [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , при цьому у зазначеному документі прізвища співвласників помилково зазначені з літерою «є» - « [PERSON] / [PERSON] », замість правильної «е». Водночас, з документів, долучених до заяви, убачається, що у всіх особистих документах заявників (паспортах, свідоцтвах про народження, свідоцтвах про шлюб, довідках про присвоєння реєстраційних номерів облікових карток платника податків) їхнє прізвище зазначено як « [PERSON] », тобто через літеру «е». Також документами підтверджуються родинні зв`язки між усіма заявниками. Заявники вважають, що розбіжність у написанні їхніх прізвищ у свідоцтві про право власності є технічною помилкою, допущеною при оформленні документа, імовірно внаслідок неправильного перекладу прізвищ з російської мови на українську. Іншого способу встановити факт належності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - « [PERSON] ») правовстановлюючого документа, а саме свідоцтва про право власності № 5883 від 13.11.1997 року, окрім як шляхом звернення до суду, заявники не мають. Встановлення зазначеного факту є необхідним для повторного звернення до державного реєстратора з метою внесення відомостей про належне заявникам нерухоме майно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На підставі вищевикладеного просила заяву задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 05.01.2026 року відкрито провадження у справі в порядку окремого провадження, призначено судове засідання та встановлено процесуальні строки для подання сторонами письмових пояснень щодо заяви. В судовому засіданні представниця заявників вказану заяву підтримала у повному обсязі, дала пояснення аналогічно наведеним в заяві та просила таку задовольнити. Представниця заінтересованої особи Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради - Гонсьор Д. В. щодо вирішення поданої заяви заперечень не висловила та поклалась на розсуд суду. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст. 12 ЦПК України, зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] ,вбачається, що такий видано Залізничним РВ УМВС України у Львівській області 02.11.1998 року, та належить заявнику [PERSON] , [INFO] . Зазначене також підтверджується копією картки платника податків з реєстраційним номером облікової картки платника податків [NUMBER] , виданої 24.11.2021 року та копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04.05.1959 року /а.с. 8-10, 11, 12/. Згідно копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] ,виданого Залізничним РВ УМВС України у Львівській області 02.11.1998 року, та належить заявниці [PERSON] , [INFO] . Зазначене також підтверджується копією картки платника податків з реєстраційним номером облікової картки платника податків [NUMBER] , виданої 19.10.1999 року та копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29.02.1960 року /а.с. 15-17, 18, 19/. 15 вересня 1983 року [PERSON] , [INFO] уклав шлюб із [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно 13.11.2025 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. Після реєстрації шлюбу заявниця отримала прізвище чоловіка « [PERSON] » /а.с. 14/. Відповідно до копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] ,виданого Залізничним РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області 27.09.2004 року, вбачається, що такий належить заявнику [PERSON] , [INFO] . Зазначене також підтверджується копією картки платника податків з реєстраційним номером облікової картки платника податків [NUMBER] , виданої 19.10.1999 року та копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 17.07.2025 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції /а.с. 21-23, 24, 25/. Згідно копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] ,виданого Залізничним РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області 13.06.2012 року, та належить заявниці [PERSON] , [INFO] . Зазначене також підтверджується копією картки платника податків з реєстраційним номером облікової картки платника податків [NUMBER] , виданої 31.08.2012 року та копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 17.07.2025 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції /а.с. 27-28, 29, 30/. 28 квітня 2012 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 28.04.2012 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління. Після реєстрації шлюбу заявниця отримала прізвище чоловіка « [PERSON] » /а.с. 31/. Заявники [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наданими суду витягами з реєстру територіальної громади № 2025/018653815 від 13.12.2025 року, № 2025/017879737, № 2025/017833968, № 2025/017834743 від 28.11.2025 року /а.с. 13, 20, 26, 32 /. Вказані обставини сторонами не оспорюються. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) № [NUMBER] , виданого 13.11.1997 року Львівським бюро приватизації відомчого житла Львівської залізниці на підставі розпорядження від 04.11.1997 року № 5883 та внесеного до реєстрової книги за № 22792, вбачається, що квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /а. с. 5/. Як вбачається з рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій від 06.11.2025 року № 81723248, державний реєстратор прав на нерухоме майно [PERSON] , розглянувши заяву від 03.11.2025 року (№ 69734429), встановив наявність обставин, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій у зв`язку із наявністю суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяження, а саме наявністю розбіжностей щодо прізвищ заявників [PERSON] та [PERSON] між заявою та поданими документами (свідоцтво про право власності від 13.11.1997 року) /а.с. 6/. Крім цього, з рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій від 14.11.2025 року № 81856686, державний реєстратор прав на нерухоме майно Бацик М. Г., розглянувши заяву від 11.11.2025 року (№ 69879696), встановив наявність обставин, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій у зв`язку із наявністю суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяження, а саме наявністю розбіжностей щодо прізвищ заявників [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) між заявою та поданими документами (свідоцтво про право власності № 5883 від 13.11.1997 року) /а.с. 7/. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За змістом ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Згідно з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 761/16799/15-ц, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10.04.2019 року у справі № 320/948/18. Згідно з п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Відповідно до листа Верховного Суду України «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі прізвище, ім`я, по-батькові якої зазначені в документі не збігаються в свідоцтві про народження, паспорті, свідоцтві про смерть, інше. Проте, сам по собі факт належності документу не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджений документом. Таким чином, для заявника важливо, не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту, це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Відповідно до п. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно (п. 14 ч. 1 ст. 27 цього Закону). За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (див. висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 127/28130/20, від 02 листопада 2022 року у справі № 686/27167/21). Абзацом першим пункту 53 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі коли документ, що посвідчує набуття права власності або інших речових прав, похідних від права власності, реєстрацію яких було проведено до 1 січня 2013 року відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, втрачено, пошкоджено чи зіпсовано, державна реєстрація такого права власності або іншого речового права, похідного від права власності, може бути проведена за бажанням заявника на підставі відомостей Державного земельного кадастру чи відповідно на підставі відомостей Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, або у разі коли відповідна реєстрація проводилася виключно на паперових носіях інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи), ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації, - на підставі відомостей таких носіїв інформації. Відтак, судом встановлено, спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з допущеною внаслідок застосування правил транслітерації помилкою під час запису прізвища заявників у свідоцтві про право власності на квартиру, що унеможливлює заявників реалізувати своє право щодо розпорядження власністю на свій розсуд. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (рішення у справі «Салман проти Туреччини»). При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, досліджені судом докази, оригінал яких було оглянуто в судовому засіданні, дають підстави стверджувати поза всяким сумнівом, що при видачі Львівським бюро приватизації відомчого житла Львівської залізниці 13.11.1997 року свідоцтва про право власності № [NUMBER] на квартиру [ADDRESS] , було допущено помилку у написанні прізвищ заявників, а саме замість вірного « [PERSON] » вказано « [PERSON] / [PERSON] ». На підставі досліджених доказів у справі, які оцінено за вимогами допустимості, належності, достатності та взаємного зв`язку, судом встановлено, що свідоцтво про право власності на квартиру № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , видане 13.11.1997 року Львівським бюро приватизації відомчого житла Львівської залізниці, у якому співвласниками квартири зазначені « [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] », належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (дошлюбне прізвище « [PERSON] »), а тому заяву слід задовольнити. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі викладеного,

Outcome: approved