Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 477521 від 05.11.2022 року, посилаючись на порушення відповідачем зобов`язань за договором споживчого кредиту. Як убачається з матеріалів справи, 05.11.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ» та [PERSON] було укладено Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту по продукту «NewShort» № 477521, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язався надати відповідачу грошові кошти у розмірі 14 000,00 грн, а відповідач, у свою чергу, зобов`язався повернути суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші грошові зобов`язання у строки та порядку, визначені умовами договору. Згідно з пунктом 9.2 кредитного договору, договір вважається укладеним з моменту його підписання електронними підписами сторін та діє до повного виконання споживачем зобов`язань за ним. Умовами договору передбачено, що договір укладається з використанням інформаційно-комунікаційної системи товариства шляхом ідентифікації споживача в особистому кабінеті, зокрема шляхом введення одноразового ідентифікатора, що визнається електронним підписом споживача відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». Позивач зазначає, що укладення кредитного договору відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства, а саме положень Цивільного кодексу України та Закону України «Про електронну комерцію». Введення відповідачем одноразового ідентифікатора, надісланого на його номер мобільного телефону, підтверджує прийняття ним умов договору в повному обсязі та свідчить про належне волевиявлення сторін щодо укладення правочину в електронній формі. На підтвердження факту укладення кредитного договору та його умов позивачем до матеріалів справи долучено копію Договору про надання споживчого кредиту № 477521 від 05.11.2022 року, копію Додатку № 1 до договору, довідку про ідентифікацію споживача, а також розрахунок заборгованості за кредитним договором. Відповідно до пункту 2.1 кредитного договору, надання кредитних коштів здійснювалося у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок відповідача з використанням реквізитів його платіжної картки № [NUMBER] . На підтвердження виконання первісним кредитодавцем своїх зобов`язань щодо перерахування коштів позивачем надано повідомлення про перерахування коштів за договором. Разом із тим, як зазначає позивач, відповідач належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконав. У порушення вимог статей 509, 526, 1054 Цивільного кодексу України відповідач не здійснював платежі, передбачені умовами договору, не повернув суму отриманого кредиту та не сплатив проценти за користування кредитними коштами у встановлені строки, унаслідок чого утворилася заборгованість. Позивач зазначає, що строк користування кредитом сплинув, однак заборгованість у повному обсязі відповідачем погашена не була, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом з метою захисту порушених прав та законних інтересів кредитора. Станом на дату подання позову загальний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором № 1436701 за розрахунком позивача, становить 116 563,86 грн, з яких: 13 999,98 грн - заборгованість за тілом кредиту; 102 563,88 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом. Крім того, судом встановлено, що 01.02.2024 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» було укладено договір факторингу № 01022024-1, відповідно до якого до позивача перейшло право грошової вимоги за кредитними договорами, укладеними первісним кредитодавцем, у тому числі й за кредитним договором № 1436701 від 13.04.2024 року, укладеним з [PERSON] .. Таким чином, ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора у зобов`язанні та отримало право вимагати від відповідача виконання грошових зобов`язань за зазначеним кредитним договором. Позивач також зазначає, що до звернення до суду відповідачу було направлено досудову вимогу про погашення заборгованості, однак вимоги кредитора залишилися без задоволення. Інших позовів до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав позивачем не подавалося, заходи забезпечення доказів або позову не вживалися. У зв`язку з викладеним позивач просить суд ухвалити рішення про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 116 563,86 грн, а також судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27.12.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін, з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. 24.02.2025 року Вінницьким міським судом Вінницької області, було ухвалено заочне рішення по справі та заявлені позовні вимоги було задоволено у повному обсязі. Відповідач не погодившись із вищезазначеним заочним рішенням звернувся 06.10.2025 року до Вінницького міського суду Вінницької області з заявою про перегляд заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24.02.2025 року. 05.11.2025 року за результатами розгляду заяви відповідача на підставі ухвали суду заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене 24.02.2025 року у цивільній справі №127/41024/23 за позовом ТОВ ФК «Кредит - Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості - скасовано. Справу призначити до розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі та подав відзив на позовну заяву у встановлений судом строк. В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначив, що в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достовірні докази, з яких можливо було б беззаперечно встановити факт виникнення грошового зобов`язання, факт видачі кредитних коштів, а також реальний розмір заборгованості за договором споживчого кредиту № 477521 від 05.11.2022 року. Відповідач звернув увагу суду, що доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості не є первинним бухгалтерським документом та не відповідає вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також пункту 61 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ № 75 від 04.07.2018. На підтвердження заборгованості за кредитним договором, за позицією відповідача, мають бути подані первинні документи бухгалтерського обліку, зокрема банківські виписки, платіжні доручення, повідомлення банку, які фіксують факт здійснення господарських операцій та відповідають вимогам законодавства. Така правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 року у справі № 161/16891/15-ц, у якій зазначено про необхідність дослідження саме первинних документів у справах щодо стягнення кредитної заборгованості. Водночас позивачем не надано жодної банківської виписки за рахунками відповідача, яка б підтверджувала факт зарахування кредитних коштів, а також не надано виписок за власними рахунками позивача чи первісного кредитодавця, які б підтверджували здійснення відповідних банківських операцій. Подані позивачем докази, на переконання відповідача, не підтверджують факту видачі кредиту та не дають можливості встановити дійсний розмір заборгованості, а отже не доводять наявність боргу. Так, у матеріалах справи міститься лист ТОВ «Пейтек» до ТОВ «Селфі Кредит» із зазначенням про нібито перерахування коштів у сумі 14 000 грн на користь клієнта через АТ «ПУМБ» із зазначенням маски картки. Однак, на думку відповідача, такий лист не є первинним бухгалтерським документом, не містить обов`язкових реквізитів та не підтверджує фактичного руху коштів, оскільки відсутні платіжне доручення та банківська виписка. Відповідач зазначив, що витяги з реєстрів боржників та розрахунки боргу, на які посилається позивач, є односторонніми документами та самі по собі не можуть вважатися належними доказами наявності та розміру боргу. Такий підхід узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, а також Верховного Суду України у постанові від 11.03.2015 року № 6-16цс15. З огляду на приписи статей 76-78, 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а обов`язок доказування обставин, на які посилається позивач, покладається саме на позивача. Проте подані ним документи не дають суду можливості перевірити факт укладення договору з відповідачем, факт отримання коштів та виникнення заявленої заборгованості. Окремо відповідач звернув увагу суду на відсутність детального та обґрунтованого розрахунку заборгованості, оскільки в ньому не зазначено періоди прострочення, не визначено, яка саме процентна ставка застосовувалася, з урахуванням того, що умовами договору передбачено декілька альтернативних ставок (2 % або 3 %) залежно від строків платежів. Також відповідач заперечив проти стягнення непропорційно великої суми відсотків, посилаючись на положення пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», принципи справедливості, добросовісності та розумності, а також на правові висновки Верховного Суду та Конституційного Суду України щодо захисту прав споживачів кредитних послуг. На думку відповідача, встановлений договором розмір процентів є несправедливим, призводить до істотного дисбалансу прав та обов`язків сторін і не відповідає вимогам верховенства права. Навіть за умови доведеності боргу за тілом кредиту у сумі 13 999 грн, загальна сума заборгованості не могла б перевищувати 27 998 грн. Крім того, відповідач звернув увагу на умови договору факторингу від 01.02.2024 року, відповідно до якого права вимоги за значною кількістю кредитних договорів були відступлені позивачу за ціною, що становить близько 1,42 % від номінальної суми заборгованості, що, на переконання відповідача, свідчить про відсутність реальної та підтвердженої заборгованості. З урахуванням наведеного відповідач вважав, що позовні вимоги є безпідставними, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню, а судові витрати мають бути покладені на позивача. Представник позивача в свою чергу 28.11.2025 року подав відповідь на відзив у встановлений судом строк, у якій не погодився із доводами відповідача, вважаючи їх безпідставними та такими, що спрямовані на ухилення від виконання грошового зобов`язання. Представник позивача зазначив, що 05.11.2022 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та відповідачем було укладено Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 477521, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 14 000 грн та зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти на умовах договору. Договір укладено в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Електронна ідентифікація відповідача здійснювалася шляхом входу до особистого кабінету та підтвердження волевиявлення одноразовим ідентифікатором, надісланим на номер мобільного телефону, зазначений відповідачем. Позивач вказав, що кредитний договір містить усі істотні умови, передбачені статтями 638, 1054 ЦК України, а моментом його укладення є накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що за правовими наслідками прирівнюється до письмової форми договору. Така правова позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема постановами від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19 та від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19. На підтвердження факту укладення договору позивач послався на надані суду: електронний кредитний договір з додатками; довідку про ідентифікацію клієнта із зазначенням персональних даних відповідача та одноразового ідентифікатора; лист-повідомлення про успішне перерахування кредитних коштів. Зазначив, що факт неукладеності договору спростовується зазначеними доказами, які в сукупності підтверджують волевиявлення відповідача на укладення кредитного договору та його належну ідентифікацію. Крім того, представник позивач вказав, що відповідач здійснював часткові платежі на погашення заборгованості за даним кредитним договором, що, відповідно до правових висновків Верховного Суду (постанови від 10.09.2019 у справі № 916/2403/18, від 09.11.2018 у справі № 911/3685/17), свідчить про визнання боргу та самого зобов`язання. Щодо доводів відповідача про відсутність доказів видачі кредитних коштів, позивач зазначив, що кошти надавалися у безготівковій формі шляхом перерахування на банківську картку, реквізити якої були повідомлені відповідачем при укладенні договору. При цьому кредитодавець не створює окремого рахунку позичальника та не має доступу до банківської інформації, що становить банківську таємницю. Вказав, що лист-повідомлення про успішне перерахування коштів, сформований із залученням ТОВ «ПЕЙТЕК» як платіжної установи, містить усі необхідні реквізити електронного розрахункового документа та підтверджує факт перерахування 14 000 грн на платіжну картку відповідача. Відсутність повного номера картки зумовлена вимогами законодавства та стандартами платіжної безпеки (PCI DSS) і не впливає на допустимість доказу. Також зазначив, що детальний розрахунок заборгованості, поданий разом із позовною заявою, містить дані про відповідача, номер і дату договору та у взаємозв`язку з іншими доказами підтверджує розмір заявлених до стягнення сум. У зв`язку з тим, що інформація про належність платіжної картки відповідачу становить банківську таємницю, позивачем заявлено клопотання про витребування відповідних доказів у банку-емітента. Підсумовуючи, представник позивача зазначив, що відповідач не виконав зобов`язання за кредитним договором ні перед первісним кредитором, ні перед позивачем як новим кредитором, у зв`язку з чим наявні правові підстави для стягнення заборгованості. За клопотанням представника позивача судом було постановлено ухвалу від 30.12.2025 про витребування доказів, а саме витребував у АТ "Універсал Банк" інформацію, яка містить банківську таємницю. На виконання вказаної ухвали суду АТ "Універсал Банк" надав суду підтвердження того, що банківська карта з прихованим номером № [NUMBER] належить [PERSON] , [INFO] , РНОКП [NUMBER] та відповідно 05.11.2022 року на банківську картку № [NUMBER] була успішно здійснена транзакція в сумі 14 000 грн, яка були зарахована на рахунок власника банківської карти № [NUMBER] . В судове засідання представник позивача не з`явився, але подав до суду заяву в якій просив розглядати справи здійснювати у його відсутність, позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] висловив позицію відповідача, яка є аналогічною до викладеної його позиції у відзиві на позовну заяву, проти задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» заперечив у повному обсязі, хоча погодився із тим, що відповідач дійсно від позивача отримав кошти унаслідок укладення кредитного договору в сумі 14 000 грн. Окремо відповідач заперечив проти розміру заявлених до стягнення процентів. Представник відповідача вказав, що розмір процентів, заявлений позивачем, не відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування», який встановлює обмеження щодо максимальної денної процентної ставки, а отже умови договору в цій частині є нікчемними. Також вказував на несправедливість та непропорційність нарахованих процентів, які призвели до істотного дисбалансу прав та обов`язків сторін, та просив відмовити у задоволенні позову як безпідставного і недоведеного. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст. ст. 526, 527, 530, 536, 610, 611, 625, 629, 638, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України. Судом встановлено, що 05.11.2022 року між ТОВ «Селфі кредит» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» №1477521. Згідно умов даного договору (п.1.1), укладення договору здійснюється сторонами за допомогою ІТС товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через Веб сайт. Електронна ідентифікація споживача здійснюється при вході споживача в особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки товариством правильності введення коду, направленого товариством на номер мобільного телефону споживача, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету. На умовах, встановлених договором, товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором (п.1.2 договору). У п.1.3 договору зазначено, що сума кредиту складає 14 000 гривень. За змістом п.1.4 договору, строк кредиту 365 днів, періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 12 днів. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором ро споживчий кредит, що є Додатком №1 до договору. У п.1.5 зазначено, що за користування кредитом нараховуються проценти відповідно до наступних умов:- стандартна процентна ставка становить 2,2%; в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 договору (п.1.5.1); Відповідно до пункту 2.1 кредитного договору, надання кредитних коштів здійснювалося у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок відповідача з використанням реквізитів його платіжної картки № [NUMBER] . Проценти, що нараховуються за цим договором, є платою за користування кредитом. Нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт» (п.3.1 договору). У п.5.1 договору сторони погодилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно графіку платежів, крім випадку визначеного в п.п.5.3 договору. Також [PERSON] було підписано Графік платежів, який є Додатком №1 до договору про надання споживчого кредиту №1477521 від 05.11.2022 року. Вказані документи підписані [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором В736. Клієнт [PERSON] , з яким укладено договір №1477521 від 05.11.2022, ідентифікований ТОВ «Селфі Кредит». Акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора): одноразовий ідентифікатор - В736; час відправки ідентифікатору позичальнику 05.11.2022 02:51:05; номер телефону/електронна пошта, на яку було відправлено ідентифікатор - [NUMBER]. Вказане підтверджується довідкою ТОВ «Селфі Кредит» про ідентифікацію (а.с.44). Відповідно до довідки ТОВ «Пейтек» №20241030-204 від 30.10.2024 року, між товариством та ТОВ «Селфі Кредит» було укладено договір про організацію переказу грошових коштів №03052022-1 від 03.05.2022 року. Відповідно до зазначеного договору було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта від ТОВ «Селфі Кредит» 05.11.2022 року о 02:54:04 на суму 14 000 гривень. Призначення платежу: зарахування на картку, маска картки [NUMBER] . Відповідно до розрахунку заборгованості, зробленого ТОВ «Селфі Кредит», заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 01.02. 2024 року становить в загальному розмірі 116 563,86 грн, з яких: 13 999,98 грн - заборгованість за тілом кредиту; 102 563,88 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом. Згідно Договору факторингу №01022024-1 від 01.02.2024 року, укладеного між ТОВ «ФК «Кредит- Капітал» та ТОВ «Селфі кредит», відбулося відступлення права вимоги і за кредитним договором №1477521 від 05.11.2022 року, що укладений між ТОВ «Селфі кредит» та відповідачем. Відповідно до витягу з Реєстру боржників до договору факторингу №01022024-1 від 01.02.2024 року, заборгованість [PERSON] за кредитним договором №1477521 від 05.11.2022 становить у загальній сумі 116 563,86 грн.. На виконання вказаної ухвали суду АТ "Універсал Банк" надав суду підтвердження того, що банківська карта з прихованим номером № [NUMBER] належить [PERSON] , [INFO] , РНОКП [NUMBER] та відповідно 05.11.2022 року на банківську картку № [NUMBER] була успішно здійснена транзакція в сумі 14 000 грн, яка були зарахована на рахунок власника банківської карти № [NUMBER] . Оскільки [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором щодо повернення коштів та сплати процентів не виконав, ТОВ «ФК «Кредит- Капітал», як новий кредитор, звернулося до суду з даним позовом про стягнення заборгованості. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконання з настанням цієї події. Таким чином, відповідач зобов`язаний виконувати умови кредитних договорів у відповідності до їх умов та вимог законодавства. У частині першої статті 512 ЦК України зазначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно зі статтею 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України), обґрунтування вимог учасників справи та обставин, які мають значення для справи, повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів (ст. 76-79 ЦПК України). Суд встановивши, що відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погасив, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Стаття 1055 ЦК України визначає, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). За правилом частини восьмої статті 11 Закону України ««Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (частина 12 цієї статті). Такий правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договорів, укладених у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі №234/7160/20, від 01 листопада 2021 року у справі №234/8084/20. Зі змісту кредитного договору встановлено, що [PERSON] при його укладенні зазначив свої персональні дані, зокрема: паспортні дані; ідентифікаційний номер платника податків; адресу місця проживання; номери телефону; адресу електронної пошти; номер банківської картки, на яку необхідно перерахувати кошти. 05.11.2022 року 02:51:05; [PERSON] на номер телефону [NUMBER] вказаний в анкетних даних позичальника) ТОВ «Селфі Кредит» було направлено одноразовий ідентифікатор В736. Вказаним одноразовим ідентифікатором було підписано кредитний договір, Графік платежів та Паспорт споживчого кредиту, про що міститься відповідна інформація у вказаних документах. Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі [PERSON] на укладення такого договору на зазначених у ньому умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відтак суд дійшов висновку, що підписанням договору №1477521 про надання споживчого кредиту 05.11.2022 відповідач підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку. У постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі №169/506/17, від 24 червня 2021 року у справі №686/19271/19 зроблено висновки, що факт отримання та повернення грошових коштів доводять банківські виписки про зарахування чи повернення грошей із поточного рахунку, а також прибуткові та видаткові касові ордери у разі внесення (виплати) грошей до (з) каси товариства. Отже, належними та допустимими доказами внесення/повернення особою коштів у готівковій формі можуть бути прибуткові та видаткові касові ордери, а у випадку внесення/повернення коштів у безготівковій формі таким доказом може бути відповідна банківська виписка. Таким чином, банківська виписка по особовому рахунку є належним доказом отримання кредитних коштів саме відповідачем, їх суми та розміру сплачених коштів відповідачем на погашення заборгованості. Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі №334/3056/15 зазначив, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Відповідач/представник відповідача не проаналізували наданий позивачем розрахунок, який в свою чергу містить складові заборгованості (період нарахування, використане тіло, порядок фактичного нарахування відсотків та їх суму, залишок непогашеної суми), не співвставив його із випискою по рахунку, тобто розмір заборгованості за тілом кредиту та процентами не спростував. Доказів на підтвердження факту погашення заборгованості [PERSON] та його представник не надали. Тобто стороною відповідача не довведено належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених кредитним договором, розмір заборгованості за тілом кредиту та процентами не спростував. Відхиляються доводи сторони ваідповідача з приводу того, що розмір відсотків перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту та є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та суперечить обмеженням ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» з огляду на наступне. Так, статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливим. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами встановлений частиною третьою цієї статті. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Однак, дана норма стосується вимог щодо нарахування пені, яку позивач не нараховував. Крім цього, у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Однак, при розгляді даної справи [PERSON] та його представник не заявляв зустрічних вимог про визнання недійсним кредитного договору в частині визначення розміру відсотків за користування кредитними коштами у зв`язку з його невідповідністю вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування». Таким чином, суд відхиляє доводи відповідача/представника відповідача в цій частині, оскільки відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вимог про стягнення комісії позивач не заявляв. Крім того, яким чином розмір відсотків суперечить вимогам ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» скаржник не зазначає. Проценти нараховані в межах строку дії договору та у відповідності до погоджених сторонами умов. Доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, суд визнає необґрунтованими та такими, що не спростовують заявлені позовні вимоги, з огляду на таке. Посилання відповідача на відсутність належних доказів укладення кредитного договору та отримання ним кредитних коштів спростовуються матеріалами справи, зокрема електронним договором про надання споживчого кредиту, підписаним одноразовим ідентифікатором, довідкою про ідентифікацію клієнта, платіжними документами щодо перерахування коштів, а також банківськими виписками, витребуваними судом, які підтверджують зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача. Твердження відповідача про те, що розрахунок заборгованості не є належним доказом, суд відхиляє, оскільки такий розрахунок ґрунтується на умовах кредитного договору, містить деталізацію суми основного боргу та процентів і підтверджується первинними документами щодо руху коштів. Водночас відповідач не надав жодних контррозрахунків, не спростував правильність нарахування процентів та не довів фактів погашення заборгованості. Аргументи відповідача щодо несправедливості умов договору та надмірності процентної ставки не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки кредитний договір укладений добровільно, його умови були доведені до відома відповідача до моменту укладення договору, а вимог про визнання договору або окремих його умов недійсними у встановленому законом порядку відповідачем не заявлено. Крім того, суд враховує, що відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони, а відповідач, обмежившись загальними запереченнями, не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів. За таких обставин суд дійшов висновку, що позиція відповідача, викладена у відзиві, є припущенням, не підтвердженим належними доказами, у зв`язку з чим підлягає відхиленню. Зважаючи, що неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за договором привело до порушення прав кредитора, тому порушене право підлягає поновленню, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 1477521 від 05.11.2022 року в сумі 116 563,86 грн, з яких: 13 999,98 грн - заборгованість за тілом кредиту; 102 563,88 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом. Питання розподілу судових витрат суд вирішує в порядку визначному ст.141 ЦПК України. За правилами ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, тому стягненню з відповідача підлягає судовий збір у повному обсязі у розмірі 2 422 грн 40 коп. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правову допомогу, що заявлені позивачем в розмірі 5 000,00 грн. суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Позивачем надано докази на підтвердження розміру витрат на правову допомогу, а саме: договір № 0107 про надання правової допомоги від 01.07.2025, копія витягу із замовлення до Договору про надання правової допомоги «0107 від 01.07.2025, детальний опис наданих послуг від 08.10.2025 року, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, докази про перерахування гонорару в розмірі 5 000 грн. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 5000,00 грн. Також суд зауважує, що суд ухвалював рішення за відсутності учасників справи. Відповідно до положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На відповідне застосування вказаних положень також звернула увагу Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 5 вересня 2022 року в справі №1519/2-5034/11. На підставі викладеного та

Outcome: approved