Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що [INFO] помер батько позивачів [PERSON] та [PERSON] , а також чоловік позивачки [PERSON] , - [PERSON] , який заповіту не залишив. Після його смерті відкрилася спадщина за законом, яка складається із житлового будинку [ADDRESS] , та земельних ділянок. Спадщину після смерті [PERSON] прийняли позивачі, які є дружиною та дітьми спадкодавця, оскільки проживали разом зі спадкоємцем на час його смерті, та оформили свої спадкові права на земельні ділянки, які належали спадкодавцю [PERSON] . Однак, приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Галайчук О. Л. відмовлено позивачам у видачі свідоцтва про право на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, оскільки відсутній правовстановлюючий документ, який підтверджує право власності спадкодавця на спадкове будинковолодіння. У зв`язку із цим позивачам рекомендовано звернутися з позовом про визнання права власності в порядку спадкування на зазначене нерухоме майно. Тому позивачі просять визнати в порядку спадкування за законом право власності на 1/3 (одну третю) частку вказаного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за кожним із позивачів. Позивачі в судове засідання, датоване 02.02.2026 р., не з`явилися, 19.06.2025 року їх представник, адвокат Ілюк Оксана Василівна подала заяву, в якій просить розглянути справу без їх участі та задовольнити позовні вимоги (а. с. 61). Представник відповідача [PERSON] в судове засідання, датоване 02.02.2026 року, не з`явився, 23.01.2026 подав заяву, в якій просить розглянути справу без його участі та ухвалити рішення на підставі наявних доказів (а. с. 130). У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін (їх представників) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Стадія ухвалення даного рішення судом визначена по 04.02.2026 року. Суд, перевіривши матеріали справи, і, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що згідно з даними свідоцтва про одруження серії « [NUMBER] (актовий запис № 1 від 24.01.1974 року), виданого Великокам`янською сільською радою Коломийського району Івано-Франківської області (далі Великокам`янська сільська рада), між позивачкою [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб 24.01.1974 року. У зв`язку з цим позивачка [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а. с. 39). Відповідно до даних свідоцтв про народження серії « [NUMBER] (актовий запис № 26 від 28.05.1974 року), виданого Великокам`янською сільською радою 28.05.1974 року, та серії « [NUMBER] (актовий запис № 19), виданого зазначеною сільською радою 09.06.1984 року, батьком позивачів [PERSON] та [PERSON] зазначено [PERSON] (а. с. 41, 43). Згідно з даними свідоцтва про шлюб серії « [NUMBER] (актовий запис № 8 від 20.11.2008 року), виданого виконавчим комітетом Великокам`янської сільської ради 05.12.2008 року, у зв`язку з реєстрацією 20.11.2008 року шлюбу позивачка [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а. с. 44). У відповідності до змісту свідоцтва про смерть серії « [NUMBER] (актовий запис № 20 від 09.08.2013 року), виданого Великокам`янською сільською радою 09.08.2013 року, [PERSON] помер того дня в м. Івано-Франківськ (а. с. 37). Згідно з даними довідок № 151 та № 79, виданих виконавчим комітетом П`ядицької сільської ради 12.08.2024 р. та 03.03.2025 р. відповідно, [PERSON] належав зазначений житловий будинок з господарськими спорудами. Вказане господарство відносилось до суспільної групи «робітничий двір». Місце проживання спадкодавця [PERSON] було зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , з 1973 року по день його смерті ( [INFO] ). Станом на день смерті спадкодавця за вказаною адресою було зареєстроване місце проживання лише позивачів. Заповіт від імені [PERSON] виконавчим комітетом Великокам`янської сільської ради не посвідчувався (а. с. 35, 36). Відповідно до виписки з інвентаризаційних матеріалів № 82213 від 02.10.2024 року та технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленим ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 12.08.2015 року, згідно з архівними даними станом на 31.12.2012 р. право власності на вказане нерухоме майно не зареєстровано. Дане майно складається із: житлового будинку «А», загальною площею 86, 2 кв. м., житловою площею 42, 0 кв. м.; літньої кухні «Б»; стайні «В»; гаражу «Г»; вбиральні «Д»; воріт та гаражу «№ [NUMBER] » (а. с. 9-12). У виписці з погосподарської книги № 390, наданої виконавчим комітетом П`ядицької сільської ради 11.12.2025 року, вказано, що згідно із записом у погосподарській книзі № 8, №9 та № 9а за 1991-1995 роки (особовий рахунок № [NUMBER] ), спадкодавець [PERSON] володів житловим будинком [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок побудовано у 1991 році, а стайню в 1980 році (а. с. 124). Судом встановлено, що 07.03.2025 року з метою видачі свідоцтва про право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за законом після смерті спадкодавця [PERSON] позивачі звернулись з відповідними заявами № 77, № 78 та № 79 до вищевказаної приватної нотаріуса. Однак, остання рекомендувала позивачам звернутися з відповідним позовом, оскільки право власності на вказане нерухоме майно не зареєстровано, правовстановлюючий документ відсутній, про що 07.03.2025 року вказаною приватним нотаріусом винесено постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а. с. 81-86). Згідно з даними спадкової справи № 120/2024, заведеної після смерті [PERSON] спадщину за законом прийняли лише позивачі (а. с. 75-77). Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13.04.1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені вказаним управлінням 12.05.1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25.05.1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22.02.1995 року № 48. За змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20, до правовідносин, які виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Так, у відповідності до чинного на той час законодавства, зокрема, положень Цивільного кодексу України 1963 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до змісту ст. 569-3 вказаного Кодексу Право власності на річ визначається за законом країни, де ця річ знаходиться. Виникнення і припинення права власності на річ визначаються за законом країни, де ця річ знаходилась на момент, коли мала місце дія чи інша обставина, яка послужила підставою для виникнення або припинення права власності, якщо інше не передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР. Згідно з ст. 13 Закону Української PCP «Про сільську раду депутатів трудящих Української PCP» 1968 року зі змінами на вказані ради було покладено обов`язок здійснення обліку заселення та ведення за встановленими формами погосподарських книг. Таким чином, записи у погосподарських книгах визнавались актами органів влади (публічними актами), що підтверджують право приватної власності на житлові споруди. Відповідно до ст. 328 чинного ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч.1 ст.1216 цього Кодексу спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Отже, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 392 чинного ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Тому суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання в порядку спадкування за позивачами як за єдиними спадкоємцями за законом після смерті спадкодавця [PERSON] права власності на вказане нерухоме майно в рівних частках, тобто на 1/3 (одну третю) частку цього нерухомого майна за кожним з позивачів, адже державна реєстрація права власності на нерухоме майно не була обов`язковою умовою набуття вказаного права на момент побудови вищезазначеного будинковолодіння, а із вказаних вище довідок встановлено, що це будинковолодіння належало саме спадкодавцю [PERSON] , тобто чоловіку позивачки [PERSON] , та батьку позивачів [PERSON] та [PERSON] . На підставі наведеного, статей 569-3 Цивільного кодексу України 1963 року, 392, 1261, 1296 ЦК України, статей 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд

Outcome: approved