Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

Позивач, ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтовує тим, що 10.04.2024 року [PERSON] уклала з ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» договір №7775536 про надання споживчого кредиту, шляхом підписання його одноразовим ідентифікатором. На виконання умов кредитного договору відповідачці перераховані кредитні кошти на поточний рахунок в сумі 6000 грн. Позивач зазначає, що [PERSON] не виконала належним чином кредитні зобов`язання. 27.11.2024 року згідно умов договору факторингу №27.11/24-Ф, ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» відступило право вимоги до відповідачки на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС». Згідно договору факторингу сума боргу перед новим кредитором становить 26700 грн. 00 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту становить 6000 грн.; заборгованість за відсотками становить 15340 грн., заборгованість за пенею 5360 грн. Позивач прохає стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 26700 грн., сплачений судовий збір в розмірі 2422,40 грн., витрати на правничу допомогу в сумі 6000 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, у позовній заяві заявив клопотання про розгляд справи без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Крім того, подав заяву аналогічного змісту. /а.с.69/ Відповідачка [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася. Зважаючи на те, що зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи відповідачки невідоме, її виклик до суду у відповідності до ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик відповідачка вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Відповідачка клопотання про розгляд справи за її відсутності до суду не подала, про причини неявки суд не повідомила. У встановлений судом строк відповідачка відзив на позовну заяву не надала. Відповідно до ч. 1ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідачки на підставі матеріалів наявних у справі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Стаття 1054 ЦК України встановлює, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 10.04.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та [PERSON] , шляхом підписання одноразовим ідентифікатором А1564, укладено договір про надання споживчого кредиту №7775536. /а.с.13-22/ Суд враховує, що Закон України «Про електронну комерцію» передбачає можливість укладення електронних договорів. При цьому, згідно ст.12 вказаного Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або задомовленістю сторін електронний правочинмає бути підписаний сторонами,моментом його підписання євикористання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Згідно п.12 ч.1 ст.3 ЗУ «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Враховуючи, що кредитний договір підписаний [PERSON] в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні договору сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, такий правочин слід вважати укладеним. Про допустимість такої форми укладення правочинів також зазначено у численних правових позиціях Верховного Суду, зокрема, у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 234/7163/20,у постанові від 12 червня 2023 року у справі №263/3470/20. Згідно п.1.3 укладеного договору передбачено надання споживачу кредиту в розмірі 6000 грн., строком на 360 днів (п.1.4 договору). Графік повернення кредиту та сплати процентів, визначений в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Договір передбачає застосування двох видів процентних ставок за користування кредитом. Стандартна процентна ставка становить 2,20% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного у п.1.4 договору. Знижена процентна ставка становить 0,01% в день та застосовується в разі, якщо споживач до 10.05.2024 або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту. (п.п.1.5.1 та 1.5.2 договору). Факт отримання позичальником кредитних коштів в сумі 6000 грн. від ТОВ «Авентус Україна» підтверджується листом надавача платіжних послуг ТОВ «ПЕЙТЕК» про переказ коштів в сумі 6000 грн. шляхом перерахування коштів на платіжну картку відповідача. /а.с.32/ При цьому, номер картки збігається із визначеним у п.2.1 укладеного договору про надання споживчого кредиту. Відповідно до ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином та в певний строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після розстрочення. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №7775536, наданого первісним кредитором, заборгованість відповідачки за період з 10.04.2024 року до 08.08.2024 року становить 26700 грн. До складу заборгованості входять: сума основного боргу 6000 грн., заборгованість за процентами 15340 грн., пеня 5360 грн. /а.с.41-45/ 27.11.2024 між TOB «ДІДЖИ ФІНАНС» та TOB «Авентус Україна» укладено договір факторингу № 27.11/24-Ф. /а.с.11, 26-30, 40/ Згідно договору TOB «Авентус Україна» передало TOB «ДІДЖИ ФІНАНС» права вимоги, а TOB «ДІДЖИ ФІНАНС» прийняло належні TOB «Авентус Україна» права вимоги до боржників, які вказані у реєстрі боржників, в тому числі до відповідачки. Подібне відступлення права вимоги відповідає положенням чинного цивільного законодавства, зокрема, статті 1077 ЦК України, згідно якої за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Таким чином, ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» на законних підставах набуло право грошової вимоги до [PERSON] . Заборгованість залишається непогашеною. Разом з тим, враховуючи, що метою отримання кредиту є споживчі цілі, щодо нарахування процентів за користування кредитом суд виходить з наступного. 22.11.2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-ІХ (набрав чинності 24.12.2023) (далі - Закон №3498-ІХ), яким внесено зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (пп.6 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ) та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» (пп.13 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ). Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Зважаючи на те, що кредитний договір з відповідачкою укладено 10.04.2024 року, після набрання чинності вказаними змінами до ЗУ «Про споживче кредитування» (24.12.2023 року), процентна ставка за користування наданим кредитом не повинна перевищувати 1%. Натомість умовами кредитного договору встановлено стандартну процентну ставку на рівні 2,2% на день. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом підлягають задоволенню частково, із застосуванням денної процентної ставки, яка не перевищує 1%. Як убачається з наданого розрахунку заборгованості денна процентна ставка у розмірі 2,2% (132 грн.) застосовувалась в період з 10.04.2024 року до 08.08.2024 року. Загальна тривалість застосування вказаної процентної ставки становить 120 днів. Всього з часу отримання кредиту відповідачем сплачено проценти в сумі 500 грн. (16.05.2024 року) Відтак сума процентів за користування кредитом, що підлягає стягненню, становитиме 6700 грн. (з розрахунку: 6000 грн. х 1%/100х120 днів 500 грн.=6700 грн.) Крім того, суд звертає увагу на відсутність законних підстав щодо нарахування штрафів за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором. Як вже зазначалося, до складу заборгованості включено, зокрема, штрафи в сумі 5350 грн. Відповідальність у випадку неналежного виконання зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів передбачена п.6.4 укладеного кредитного договору. Разом з тим, відповідно до ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 року №2120-ІХ, Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється, зокрема, від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відтак, позовні вимоги позивача про стягнення з позичальника штрафів в сумі 5350 грн., нарахованих кредитором за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором, задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення заявленого позову, стягнувши з відповідача 6000 грн. заборгованості за тілом кредиту та 6700 грн. заборгованості за нарахованими процентами, а всього 12700 грн. В частині позовних вимог про стягнення штрафу в розмірі 5360 грн. та решти процентів в сумі 8640 грн. слід відмовити. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно до задоволених вимог ст.141 ЦПК України. Зважаючи на те, що розмір задоволених позовних вимог становить 47,57% від заявленої ціни позову, сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача, становить 743,68 грн. (з розрахунку: 1152 грн. 34 коп. х 47,57/100=1152,34 грн.) Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 6000 грн. суд виходить з наступного. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження надання правничої допомоги та понесених витрат на правничу допомогу позивачем додано: акт №7757118 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом від 31.03.2025р.; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом необхідних для правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» щодо стягнення кредитної заборгованості від 31.03.2025р.; договір №42649746 про надання правової допомоги; додаткова угода №7757118 від 02.04.2025р. до договору №42649746 про надання правової допомоги від 01.01.2025р. /а.с.9, 12, 23-25, 31/ Частиною четвертою статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно частини 6 вказаної статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з тим, при визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2024 року у справі № 756/6927/20, від 04 квітня 2024 року у справі № 701/804/21, від 10 квітня 2024 року у справі №530/259/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 367/6289/21, у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони. Враховуючи наведене, виходячи з принципів співмірності та розумності судових витрат, суд звертає увагу на той факт, що поданий позов про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором не є унікальним за своєю суттю, не представляє значної складності, є типовим та має шаблонний характер з огляду на вид діяльності позивача. Те, що подібні позови є непоодинокими випливає зі змісту договору про надання правничої допомоги, який не має конкретно визначеного предмету. Предмет договору розширюється шляхом укладення додаткових угод. За таких обставин суд доходить висновку про неспівмірність заявленої вартості витрат на правничу допомогу і вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», з 6000 грн. до 3000 грн.

Outcome: partial