Jurisdiction: civil
Date: 2026-01-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом до [PERSON] про усунення від права на спадкування, посилаючись на те, що [INFO] помер [PERSON] , після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно. Спадкоємцями першої черги, є позивач [PERSON] , яка є його рідною матір`ю, та відповідач [PERSON] , яка є його дружною. Однак, зважаючи на негідну поведінку Відповідачки по відношенню до свого чоловіка (спадкодавця), не надання йому допомоги, яку той потребував через хворобу, позивачка вважає, що [PERSON] має бути усунена судом від права на спадкування. Позивачка зазначає, що [PERSON] за життя хворів. Відповідно до медичних документів, його діагноз IXС, повторний (III) Q-інфаркт міокарда (т/муральний) передньосептальноверхівковобокових відділів лівого шлуночка, який відбувся 30.08.2011 року, після інфарктний кардіосклероз (Q-інфаркт міокарда задньої стінки лівого шлуночка, який відбувся у 2005 та 2010 роках), коронарний тромболізіс, гіпертонічна хвороба ІІІ, СН ІІА, ФК ІІІ діастолічний варіант. У зв`язку із станом здоров`я [PERSON] потребував допомоги, однак [PERSON] ухилилась від надання допомоги своєму чоловіку, який перебував у важкому стані. Всю необхідну допомогу (фінансування лікування, після операційний нагляд та догляд) здійснювала [PERSON] . За життя [PERSON] двічі перебував на лікуванні в Інституті серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова, що знаходиться у м. Києву, і весь цей час разом з ним була [PERSON] . Позивач вказує, що дружина померлого [PERSON] , як тільки дізналася про хворобу свого чоловіка, відсторонилася від нього. Після оперативного лікування в Інституті серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова, [PERSON] перебував у безпорадному стані, оскільки міг пересуватись тільки по квартирі за допомогою «ходунків» і не міг ні самостійно приготувати собі їжі, не вийти з квартири придбати продукти та ліки, ні забезпечити умови свого життя, тому потребував постійного стороннього догляду, допомоги та піклування, таку допомогу надавала [PERSON] . У зв`язку із вищевикладеним, просить усунути [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 04.08.2025 позовна заява прийнята до розгляду та призначено у справі підготовче засідання за правилами загального позовного провадження. 04.11.2025 року ухвалою суду підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивачка підтримала обставини викладені у позовній заяві, просила їх задовольнити. Представник позивача у судовому засідання просив вимоги викладені у позовній заяві задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, причини неявки суд не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердила обставини, викладені у позовній заяві, а саме, що позивачка здійснювала догляд за хворим сином, супроводжувала його під час лікування та надавала необхідну допомогу; [PERSON] мав тяжкий стан здоров`я; з відповідачкою свідок зустрічалася лише одного разу; організацією поховання [PERSON] займалася [PERSON] ; [PERSON] на похованні не була присутня. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з огляду на наступне. Так, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3, 4 ст.77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України). Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції складено відповідний актовий запис за № 1277 та видано свідоцтво про смерть. Відповідно до довідки № 523 від 18.06.2025 року [PERSON] не проживала та не була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується актом № 72 про встановлення факту проживання. Згідно довідки від 05.01.2026 року поховання [PERSON] здійснено з домогосподарства його матері [PERSON] . Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Зважаючи на вимоги ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч.1 ст. 1221 ЦК України). Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ст. 1258 ЦК України). Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно. Спадкоємцями першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України щодо майна померлого [PERSON] є його мати - [PERSON] та його дружина - [PERSON] . Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України визначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. При цьому, відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі №676/6852/17 (провадження №61-17477св19), від 02 березня 2020 року у справі №133/1625/18 (провадження №61-1419св20), від 19 лютого 2020 року у справі №205/5168/18 (провадження №61-18878св19), від 19 червня 2019 року у справі №491/1111/15-ц, які згідно з положеннями ч.4 ст.263 ЦПК України суд застосовує до спірних правовідносин. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Як роз`яснено у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема, й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчинила необхідних дій. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року по справі № 766/810/17, від 11 лютого 2019 року по справі № 756/11676/16-ц. Так, наявними матеріалами справи, медичними документами, показами свідка підтверджуються ті обставини, що [PERSON] не спілкувалася з чоловіком, не цікавилася його здоров`ям, не надавала матеріальної допомоги, ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві. Натомість, позивачка [PERSON] надавала своєму синові всю необхідну допомогу, піклувалася про нього, забезпечувала матеріально, оплачувала медичне обслуговування та ліки, супроводжувала його під час лікування, здійснила поховання після його смерті. Враховуючи вищевикладене, на основі всебічно з`ясованих обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. [PERSON] підлягає усуненню від права на спадкування за законом після смерті свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Позивач у зв`язку із захистом своїх прав поніс судові витрати які складають із наступного: судового збору в сумі 1211 грн. 20 коп. та оплату послуг за надання правової допомоги 20 000 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до п.п.1,2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані з проведенням експертизи. Позовні вимоги позивача задоволенні у розмірі 100%. Отже з відповідача, підлягає стягненню на користь позивача судові витрати, а саме: судового збору в сумі 1211 грн. 20 коп. та оплату послуг за надання правової допомоги 20 000 грн. На підставі ст.ст.15, 16, 1216, 1218, 1223, 1224, 1258, 1261 ЦК України, суд

Outcome: approved