Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-01 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог [PERSON] звернувся до суду з позовом до Львівської національної академії мистецтв (далі по тексту ЛНАМ) про визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Заявлені позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до довідок від 01.08.2022 № 611 Національної академії сухопутних військ імені Петра Сагайдачного та від 12.07.2025 № 776 військового інституту танкових військ він приймав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. З 01.07.2007 по 21.08.2025 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується записами у трудовій книжці та наказом Львівської національної академії мистецтв від 20.08.2025 року № 96 тр. 25.06.2009 наказом Львівської національної академії мистецтв № 111 з особового складу позивача було переведено на посаду завідувача кафедри фізичного виховання з 01.07.2009 по 30.06.2010 до проходження конкурсу. На посаді завідувача кафедри фізичного виховання позивач перебував з 01.07.2009 по 30.06.2010 (1 рік) без будь-яких конкурсів, контрактів, строкових трудових договорів. 01.07.2010 між позивачем та відповідачем був укладений контракт відповідно до якого [PERSON] призначався на посаду завідувача кафедри фізичного виховання на термін з 01.07.2010 до 30.06.2017 та відповідно наказом Львівської національної академії мистецтв від 05.07.2010 № 110 з особового складу йому продовжено термін перебування на займаній посаді з 01.07.2010 по 30.06.2017 року у зв`язку з проходженням конкурсу за контрактом. На виконання Указу Президента України від 14.01.2015 № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», 15.05.2015 наказом № 92 [INFO] він був призваний на військову службу у зв`язку з мобілізацією до військової частини польова пошта [NUMBER] . Наказом начальника Академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (по стройовій частині) від 15.05.2015 № 105 [PERSON] був зарахований до списків особового складу та на всі види забезпечення. 21.05.2015 наказом Львівської національної академії мистецтв від 21.05.2015 з особового складу № 72 тр [PERSON] у зв`язку з призовом на військову службу по мобілізації, з 15.05.2015 було увільнено від роботи, а тому вважає, що дія контракту від 01.07.2010 була призупинена. Наказом Львівської національної академії мистецтв від 14.11.2016 з кадрових питань № 206 тр [PERSON] було увільнено від роботи з 01.07.2016 до 31.12.2016 зі збереженням місця роботи (посади). Наказом Львівської національної академії мистецтв від 11.01.2017 з кадрових питань № 03 тр з 01.01.2017 по 31.12.2021 [PERSON] було увільнено від займаної посади зі збереженням місця роботи (посади). Наказом Львівської національної академії мистецтв від 24.12.2021з кадрових питань № 146 тр з 01.01.2022 по 31.12.2027 року [PERSON] було увільнено від займаної посади зі збереженням місця роботи (посади). 19.08.2025 у зв`язку зі звільненням з військової служби за станом здоров`я, наказом начальника військового інституту танкових військ Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» (по стройовій частині) № 251 з 19 серпня 2025 року позивача було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. 20.08.2025 він прибув до Львівської національної академії мистецтв для виконання обов`язків за займаною посадою чи за іншою посадою так як за ним зберігалось місце роботи (посада). Однак, відповідач до роботи його не допустив у зв`язку з чим, він 20.08.2025 звернувся на адресу відповідача з заявою, яка була зареєстрована відповідачем 20.08.2025 за вх. № 109-01. У вказаній заяві він повідомляв, що звільнений з військової служби, являється учасником бойових дій, ветераном війни особою з інвалідністю внаслідок війни, а відтак, приймаючи до уваги, що за ним зберігалось місце роботи (посада) просив допустити його до роботи. 21.08.2025 він знову прибув до відповідача та просив допустити його до роботи, однак, відповідач повідомив, що наказом Львівської національної академії мистецтв з кадрових питань від 20.08.2025 № 96 тр його звільнено з роботи 21.08.2025 у зв`язку із закінченням терміну строкового трудового договору згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП. Таким чином, після звільнення його з військової служби 19.08.2025, трудові відносини між ним та відповідачем тривали 2 дні 20 та 21 серпня 2025 року. При цьому, наказом про звільнення позивача з роботи, не було передбачено та не було виплачено позивачу заробітну плату за 2 дні 20 та 21 серпня 2025 року. Крім того, відповідно до наказу Львівської національної академії мистецтв від 31.05.2023 № 46 «Про скорочення чисельності та штату працівників» посада завідувача кафедри фізичного виховання була скорочена з 01.09.2023. Уважає, що відповідач звільняючи його з 21.08.2025 з посади завідувача кафедри фізичного виховання, звільнив його з неіснуючої посади. У зв`язку з вищенаведеним просив суд: визнати незаконним та скасувати наказ Львівської національної академії мистецтв від 20.08.2025 № 96 тр з кадрових питань про звільнення [PERSON] з роботи; зобов`язати Львівську національну академію мистецтв поновити [PERSON] на роботі з 22.08.2025; стягнути з Львівської національної академії мистецтв на користь [PERSON] заробітну плату за 20 та 21 серпня 2025 року; стягнути з Львівської національної академії мистецтв на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 22 серпня 2025 року по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, обчислений відповідно до абзацу 8 п. 2, абзаців 3, 4, 5 п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 № 100 виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 8000 грн; стягнути з Львівської національної академії мистецтв на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 серпня 2025 року по день поновлення на роботі, обчислений відповідно до абзацу 8 п. 2, абзаців 3, 4, 5 п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 № 100 виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 8000 грн. стягнути з Львівської національної академії мистецтв на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи 19.09.2025 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу головуючим суддею у справі визначено суддю Боброву Ю.Ю. (а.с. 48а). Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 25.09.2025 позовну заяву [PERSON] до Львівської національної академії мистецтв про визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за вимушеного прогулу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Справу призначено до розгляду по суті на 16.10.2025 (а.с. 49). Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі. 16.10.2025 по справі оголошено перерву у зв`язку із задоволенням клопотання представника позивача про витребування доказів до 02.12.2025. 02.12.2025 по справі оголошено перерву у зв`язку клопотанням представниці відповідача про необхідність додаткового часу для підготовки правової позиції щодо збільшених позивачем позовних вимог до 18.12.2025. 18.12.2025 по справі оголошено перерву для надання відповідачем витребуваних раніше документів до 22.01.2026. Аргументи учасників справи Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, передбачених в позовній заяві у редакції збільшених позовних вимог. Окремо відзначив, що відповідач звільнив позивача з неіснуючої посади та що у 2023 році відповідач мав повідомити позивача про скорочення його посади. Представниця відповідача скористалася правом на відзив у якому заначила наступне. У період проходження позивачем військової служби термін дії його строкового трудового договору (контракту) з ЛНАМ від 01.07.2010 спливав 30.06.2017 року, однак у зв`язку з передбаченою ст. 119 КЗпП України дією гарантії збереження місця роботи (посади), звільнення позивача, який продовжує військову службу з підстав закінчення терміну дії контракту було незаконним та порушувало вимоги зазначеної вище статті КЗпП України. 21.10.2021 підписавши новий контракт з Міністерством оборони України в особі тимчасово виконуючого обов`язки начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного строком на 6 років, позивач продовжив військову службу. У свою чергу Наказом ЛНАМ №146 тр від 24.12.2021 [PERSON] , завідувача кафедри фізичного виховання, призваного на військову службу під час мобілізації на особливий період, було увільнено від роботи з 01.01.2022 до 31.12.2027 у зв`язку із продовженням військової служби за контрактом зі збереженням місця роботи (посади). У зв`язку з чим уважає, що ЛНАМ фактично надала увільнення та гарантувала збереження місця роботи (посади) до моменту закінчення спливу дії контракту про проходження військової служби або дня фактичного звільнення позивача з військової служби. Зазначає, що гарантії зі збереження місця роботи (посади), передбаченої ст. 119 КЗпП України тривала (продовжувалась) лише до моменту звільнення позивача з військової служби, Львівська національна академія мистецтв, діючи відповідно до чинного законодавства, 20 серпня 2025 року видала Наказ № 96 тр (з кадрових питань), яким [PERSON] , завідувача кафедри фізичного виховання звільнила з 21.08.2025 у зв`язку із закінченням терміну строкового трудового договору (контракту) згідно із п. 2. ст. 36 КЗпП України. Видача Наказу №96 тр від 20 серпня 2025 року та фактичне звільнення позивача відбулося 21.08.2025 з метою недопущення ЛНАМ порушення ст. 47 КЗпП України, що закріплює обов`язок роботодавця у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Враховуючи те, що позивач прибув до ЛНАМ 20.08.2025 під кінець робочого дня, близько 17:00, то проведення документального оформлення звільнення та здійснення повного розрахунку з позивачем не порушуючи вимог ст. 47 КЗпП України було не можливим через брак часу та закінчення робочого дня інших необхідних структур, зокрема податкових органів, яким подається звітність. Тому такий розрахунок та ознайомлення позивача із Наказом ЛНАМ № 96 тр від 20 серпня 2025 року (з кадрових питань) відбувся 21 серпня 2025 року. Таким чином ЛНАМ з 15.05.2025 по 20.08.2025 (включно) зберігала за позивачем місце роботи та посаду завідувача кафедри фізичного виховання у відповідності до ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Відзначала, що вимоги щодо порядку укладення між вищими навчальними закладами та працівниками, що бажають обіймати таку посаду були закріпленими окремим законом. Так, в абзаці 3 ч.2 ст. 30 Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 року №2984-ІІІ (у редакції від 10.02.2010) йшлося про те, що керівництво кафедрою здійснює завідуючий кафедрою, який обирається на цю посаду за конкурсом Вченою радою (для національного вищого навчального закладу строком на сім років). Із завідуючим кафедрою укладається контракт. Тобто, проведення конкурсу та укладення між ЛНАМ та позивачем за його результатами строкового трудового договору (контракту) на термін з 01.07.2010 до 30.07.2017 року було проявом виконання та додержання ЛНАМ вимог чинного на той момент законодавства, яке чітко закріплювало вимогу (обов`язок) щодо застосування вищим навчальним закладом конкретно встановленої процедури конкурсу та відповідної форми договору. Фактично дата закінчення дії строкового трудового договору (контракту) між позивачем та ЛНАМ від 01.07.2010 року закінчилась 30.06.2017 . У випадку строкового договору днем звільнення є останній день його дії, тобто у даному випадку звільнення позивача на підставі п. 2. ст. 36 КЗпП України мало б відбутися, згідно умов контракту від 01.07.2010 та Наказу №110 від 05.07.2010 30 червня 2017 року, однак у зв`язку з тим, що під час дії строкового трудового договору (контракту) позивача було мобілізовано та мало місце проходження ним військової служби, таке звільнення порушувало б гарантії збереження місця роботи та посади, передбачене ст. 119 КЗпП України. Дана гарантія означала, що ЛНАМ, незважаючи на те, що термін дії контракту сплив ще 30.06.2017 не мала права звільняти позивача аж до дня його фактичного звільнення з військової служби. Відзначила, що 01.09.2023 у внутрішній структурі ЛНАМ відбулися зміни, кафедру фізичного виховання було реорганізовано, у зв`язку з чим посаду завідувача кафедри було скорочено з 01.09.2023. Відповідно, оголошення конкурсу за такою посадою чи прийняття інших працівників після звільнення позивача ЛНАМ не могло здійснюватись. Додатково звертають увагу суду на те, що на виконання гарантії, передбаченої ч. 3 ст. 119 КЗпП України його посада продовжувала зберігалася за позивачем до дня його звільнення з військової служби (20.08.2025 включно відповідно до Наказу №96 тр від 20.08.2025). Покликається на безпідставність вимог про стягнення заробітної плати за 20.0821.08 та середнього заробітку за час затримки розрахунку (ст. 117 КЗпП), оскільки у період з 20.08.2025 по 21.08.2025 позивач не приступав до виконання посадових обов`язків завідувача кафедри, не проводив занять та не виконував іншої роботи. Оскільки посада позивача була виведена зі штатного розпису ще у 2023 році (в межах законної оптимізації структури), фактичний допуск позивача до роботи був неможливим. Оскільки жодних трудових функцій позивач не здійснював, обов`язку щодо нарахування йому заробітної плати за ці два дні у ЛНАМ не виникло. Ці дні фактично були періодом адміністративного оформлення припинення трудових відносин, а не робочим часом, зважаючи на те, що позивач з`явився до Академії з документами про демобілізацію лише 20.08.2025 у другій половині дня. З огляду на завершення операційного банківського дня та необхідність підготовки наказу про звільнення за ст. 36 КЗпП (строк якого минув), розрахунок був проведений у перший можливий строк 21.08.2025, що повністю відповідає вимога ст. 116 КЗпП України. У день звільнення (21.08.2025) з позивачем було проведено повний розрахунок за всіма належними йому сумами (зокрема, виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки). Жодних інших виплат, згідно із законом та внутрішніми актами ЛНАМ, позивачу на той момент не належало. У судовому засіданні представник відповідача заперечила проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. Додала, що посада позивача на виконання вимог ст. 119 КЗПП України зберігалася поза штатом, а у 2023 під час її скорочення відповідач не мав жодного обов`язку повідомляти про це позивача, оскільки строк укладеного з ним контракту закінчився. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено, що майор [PERSON] приймав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, що підтверджується довідками від 01.08.2022 № 611 Національної академії сухопутних військ імені Петра Сагайдачного (а.с. 11) та від 12.07.2025 № 776 Військового інституту танкових військ НТУ «Харківський політехнічний інститут» (а.с. 11а). З 01.07.2007 прийнятий на посаду доцента кафедри фізичного виховання за сумісництвом за строковим трудовим договором по 30.06.2009 (а.с. 12). 03.09.2007 переведений на основне місце праці на посаді доцента кафедри фізвиховання по 30.06.2009 (а.с. 12). 01.07.2009 переведений на посаду завідувача кафедри фізичного виховання до проходження конкурсу за контрактом по 30.06.2010 (а.с. 12). 01.07.2010 продовжено термін перебування на займаній посаді у зв`язку з укладенням контракту з 01.07.2010 по 30.06.2017 (а.с. 14-15). На виконання Указу Президента України від 14.01.2015 № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», 15.05.2015 наказом № 92 Личаківсько-Шевченківсько-Залізничного ОРВК міста Львова [PERSON] був призваний на військову службу у зв`язку з мобілізацією до військової частини польова пошта [NUMBER] (а.с. 17, 18). Наказом начальника Академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (по стройовій частині) від 15.05.2015 № 105 [PERSON] був зарахований до списків особового складу та на всі види забезпечення (а.с. 19). 21.05.2015 наказом Львівської національної академії мистецтв від 21.05.2015 з особового складу № 72 тр [PERSON] у зв`язку з призовом на військову службу по мобілізації, з 15.05.2015 було увільнено від роботи (а.с. 20). Наказом Львівської національної академії мистецтв від 14.11.2016 з кадрових питань № 206 тр [PERSON] було увільнено від роботи з 01.07.2016 до 31.12.2016 зі збереженням місця роботи (посади) (а.с. 24). Наказом Львівської національної академії мистецтв від 11.01.2017 з кадрових питань № 03 тр з 01.01.2017 по 31.12.2021 [PERSON] було увільнено від займаної посади зі збереженням місця роботи (посади) (а.с. 28). Наказом Львівської національної академії мистецтв від 24.12.2021з кадрових питань № 146 тр з 01.01.2022 по 31.12.2027 року [PERSON] було увільнено від займаної посади зі збереженням місця роботи (посади) (а.с. 32). 19.08.2025 наказом начальника військового інституту танкових військ Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» (по стройовій частині) № 251 з 19.08.2025 [PERSON] виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням з військової служби за станом здоров`я (а.с. 33). 20.08.2025 [PERSON] звернувся на адресу відповідача з заявою, яка була зареєстрована у цей же день за вх. № 109-01. У вказаній заяві він повідомляв, що звільнений з військової служби, являється учасником бойових дій, ветераном війни особою з інвалідністю внаслідок війни, а відтак, приймаючи до уваги, що за ним зберігалось місце роботи (посада) просив допустити його до роботи (а.с. 34-36). Наказом Львівської національної академії мистецтв з кадрових питань від 20.08.2025 року № 96 тр [PERSON] звільнено з роботи 21.08.2025 у зв`язку із закінченням терміну строкового трудового договору згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП. Наказом Львівської національної академії мистецтв від 31.05.2023 № 46 «Про скорочення чисельності та штату працівників» посада завідувача кафедри фізичного виховання була скорочена з 01.09.2023. Правові норми законодавства застосовані судом, висновки та мотиви прийнятого рішення Заслухавши пояснення представника позивача та представниці відповідача, оглянувши матеріали справи та додані до неї письмові документи, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст. 265 ЦПК України, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно частини другої статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Спірні правовідносини, які склались у цій справі, зводяться до питання правомірності звільнення позивача, завідувача кафедри фізичного виховання з роботи 21.08.2025 у зв`язку із закінченням терміну строкового трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП України. Вирішуючи питання про підставність поданого до суду позову, суд виходить з наступного. За приписами частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом частини третьої статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення його строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений (постанова ВС від 13.03.2023 №545/996/21 (61-17169св21). Верховний Суд у постанові від 04.12.2024 у справі №753/4969/23 (провадження №61-4800св24) дійшов висновку, що стаття 119 КЗпП України не передбачає продовження строку дії строкового трудового договору (контракту) на час виконання державних або громадських обов`язків, таких як військова служба чи обов`язки добровольця територіальної оборони. Гарантії збереження місця роботи, посади та середнього заробітку, передбачені ч. 1 ст. 119 КЗпП, застосовуються лише протягом чинності строкового трудового договору. У зазначеній справі Верховний Суд підтвердив, що припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає окремого волевиявлення працівника, оскільки воля на укладення та припинення строкового договору виражена при його підписанні. Звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП у зв`язку із закінченням строку контракту є правомірним, навіть якщо працівник виконує державні обов`язки, оскільки ці обов`язки не впливають на строк дії контракту. Встановлено, що 01.07.2010 між сторонами укладено Контракт, згідно якого [PERSON] призначений на посаду завідувача кафедри фізичного виховання Львівської національної академії мистецтв з 01.07.2010 по 30.06.2017. Згідно умов останнього звільнення позивача мало б відбутися 30.06.2017, однак в силу вимог ст. 119 КЗпП України мало місце відтермінування реалізації звільнення позивача у зв`язку із закінчення строкового трудового договору (з 30.06.2017) до моменту фактичного звільнення з військової служби (до 21.08.2025). Сфера застосування контракту визначається законами України. Укладення між ЛНАМ та позивачем строкового трудового договору про зайняття посади завідуючого кафедрою відбулося на виконання вимог абз. 3 ч. 2 ст. 30 Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 №2984-ІІІ (у редакції від 10.02.2010), у силу вимог якої керівництво кафедрою здійснює завідуючий кафедрою, який обирається на цю посаду за конкурсом Вченою радо (для національного вищого навчального закладу строком на сім років). Із завідуючим кафедрою укладається контракт. На період закінчення дії вказаного контракту позивач проходив військову службу у ЗС України. Порядок проходження служби у ЗСУ та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, встановлюють гарантії військовослужбовцям. Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції на час призову позивача) (далі - Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, він також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, отже є спеціальним у частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на строкову військову службу. Згідно з частиною другою статті 39 Закону № 2232-XII громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 53, частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту». Відповідно до статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно з Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303 про часткову мобілізацію, затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, в Україні почав діяти особливий період. 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який наразі триває. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17, провадження № 11-609апп19). Отже, на час виникнення спірних правовідносин в Україні діяв особливий період. Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, направленими для проходження базової військової служби, призваними на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Таким чином, припинення трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП у зв`язку із закінченням строку трудового договору з працівником, призваним на військову службу, можливе тільки після закінчення проходження військової служби (постанови Верховного Суду у справі № 757/31954/23-ц; №545/1584/23 від 10.07.202413.06.2018; № 813/782/17). Окрім цього, касаційний суд зазначив, що чинним законодавством не встановлено жодних відмінностей між правовим становищем працівників, які уклали строкові трудові договори, та працівників, що працюють за безстроковими трудовими договорами. Зокрема, і щодо поширення на них установлених законом гарантій, пільг і компенсацій. Тому передбачені статтею 119 КЗпП гарантії поширюються на всіх без винятку працівників незалежно від того, працюють вони за строковим чи безстроковим трудовим договором. Правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові у справі № 753/4969/23 зводиться до того, що гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП України, не поширюються на осіб, які проходять військову службу на добровільних засадах, а стосуються лише мобілізованих працівників та тих, хто уклав контракт на військову службу в особливий період. Отже, судова практика Верховного Суду щодо застосування ст. 119 КЗпП України є сталою та послідовною. Тому, суд застосовує дану практику в цій цивільній справі. Як встановлено судом, на виконання вимог ст. 119 КЗпП України Львівська національна академія мистецтв, забезпечуючи надання гарантій трудових прав позивача, передбачених ст. 119 КЗпП України як військовослужбовця за контрактом, видавала відповідні накази щодо увільнення позивача від роботи, зокрема: наказ №206 тр від 14.11.2016; наказ №03 тр від 11.01.2017; наказ №146 тр від 24.12.2021. Таким чином ЛНАМ надала увільнення та гарантувала збереження місця роботи (посади) до дня фактичного звільнення позивача з військової служби. У цій справі контракт мав чітко визначений строк дії до 30.06.2017. Позивач не надав доказів фактичного продовження трудового контракту або вимоги сторін про його продовження. Покликання позивача на проходження військової служби за контрактом не передбачає автоматичного продовження строку трудового договору. Не заслуговують на увагу аргументи позивача про необхідність його повідомлення про скорочення 01.09.2023 посади завідувача кафедри фізичного виховання, оскільки такі організаційні зміни жодним чином не вплинули на забезпечення йому гарантій за ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Окрім того, юридична природа припинення трудового договору за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП (закінчення строку) не передбачає обов`язку роботодавця попереджати працівника про звільнення за два місяці або в будь-який інший строк, на відміну від процедури скорочення штату за ст. 40 КЗпП. Суд звертає увагу, що не оцінює правомірність (неправомірність) такого скорочення, оскільки у дані справі це лежить поза межами компетенції суду. Вказані висновки відповідають позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 27 березня 2019 року у справа № 756/5243/17 (провадження № 61-47646св18). Спростовуючи аргументи позивача про те, що оскільки наказом Львівської національної академії мистецтв від 21.05.2015 з особового складу № 72 тр його у зв`язку з призовом на військову службу по мобілізації, з 15.05.2015 було увільнено від роботи, а тому вважає, що дія контракту від 01.07.2010 була у 2015 році призупинена суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 13 Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору полягає у тимчасовому припиненні роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи у зв`язку із збройною агресією проти України. Тобто, для призупинення дії трудового договору, повинна існувати одночасна неможливість як надання роботи роботодавцем так і виконання роботи працівником про що видається відповідний наказ, що не відповідає обставинам справи. Ба більше, правовий інститут призупинення трудового договору виник у 2022 році, а отже покликання на нього позивачем у правовідносинах 2015 року суд не бере до уваги. Оцінюючи доводи позивача про те, що звільняючи його з роботи відповідач позбавив його права на участь у конкурсі на заміщення вакантної посади, не запропонував іншу посаду, суд звертає увагу, що посада завідувача кафедри є конкурсною посадою, заміщення якої регулюється Закон України «Про вищу освіту», зокрема ч. 6 ст. 35 якого передбачає обов`язкову конкурсну процедуру обрання керівника (завідувача) кафедри. Після успішного проходження конкурсу керівник закладу вищої освіти укладає з керівником (завідувачем) кафедри контракт. З огляду на що, продовження строку дії договору на новий термін чи поновлення позивача на посаді завідувача кафедри фізичного виховання без проходження конкурсного відбору, є неможливим і таким, що прямо порушує визначену чинним законодавства України відповідну процедуру. Наявність у позивача статусу учасника бойових дій та особи з інвалідністю внаслідок війни не впливає на порядок припинення трудових відносин у зв`язку із закінченням строку дії контракту. Закон не містить винятків для осіб, які мають статус УБД або інвалідність стосовно необхідності роботодавця продовжувати дію строкового договору понад визначений термін. Гарантії, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (зокрема статті 1214), а також Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (стаття 18) діють лише у випадку звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. За змістом пункту 2 статті 9 Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі 210/2401/16-ц). Це обумовлено тим, що працівник у відносинах із роботодавцем вважається слабкою стороною та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини даної справи, підтверджені дослідженими судом належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами та наведені вище норми матеріального права, якими урегульовані спірні правовідносини, суд дійшов висновку про те, що відповідачем доведено наявність законної підстави для звільнення позивача наказом №96 тр від 20.08.2025 за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, оскільки строк дії контракту сплив, відтак трудові відносини припинилися на правових підставах. Звільнення позивача у даному випадку, виходило не з волі роботодавця припинити трудові відносини, а з настання певного юридичного факту (події) закінчення строку дії контракту та небажанням роботодавця його продовжувати, з огляду на що у відповідача виникло право на припинення трудових відносин з дня фактичного звільнення позивача з військової служби. Ураховуючи, що звільнення позивача проведено з дотриманням вимог трудового законодавства та умов укладеного між сторонами трудового договору, відтак, відсутні правові підстави для поновлення [PERSON] на роботі, стягнення на його користь заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому, відповідно до п. 30 рішення Європейського суду з прав людини від 27 вересня 2001 року у справі «Hivisaari v. Finland» щодо того, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються, щоб засвідчити, що сторони були заслухані та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя суд у повній мірі відповів на кожен аргумент сторін при прийнятті рішення у даній справі та належно мотивував своє рішення. У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що у позові слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed